Справа № 522/19099/25
Провадження № 2/522/3765/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Чорнухи Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Донцової Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , поданої в інтересах позивача представником – адвокатом Стефанюк М.М., до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. У позовній заяві позивач просить стягнути на його користь з відповідача три відсотки річних від суми заборгованості, визначеної рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/10670/14-ц у розмірі 148311,81 гривень.
Позовна заява обґрунтована тим, що 13.04.2012 між позивачем та відповідачем укладений договір позики, за яким остання отримала від позивача грошову суму в розмірі 31000 доларів США, про що була складена відповідна розписка, яка свідчить про виконання позивачем своїх обов?язків за договором. Відповідач, яка зобов?язалась повернути борг до 01.10.2012, свої зобов?язання з повернення позичених грошових коштів не виконала та жодним чином не відреагувала на звернення позивача з приводу добровільної сплати заборгованості. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/10670/14-ц, яке набрало законної сили 21.02.2017, ухвалено позовну заяву задовольнити частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 458800,00 гривень та три відсотки річних від суми заборгованості у розмірі 29036,38 гривень. В задоволенні іншої частини позову - відмовлено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/10670/14-ц станом на день подання позовної заяви не виконане відповідачем. Таким чином, у позивача виникло право звернутись до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача в порядку статті 625 Цивільного кодексу України трьох відсотків річних від суми заборгованості у розмірі 148311,81 гривень. 
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання 19.11.2025.
У судове засідання 19.11.2025 учасники справи не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Від представника відповідача - адвоката Зозулянського Д.О. через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшло клопотання про відкладання розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 29.01.2025, у зв`язку з першою неявкою відповідача. 
У судове засідання 29.01.2025 з`явилсь представник позивача - Стефанюк М.М. та представник відповідача - Зозулянський Д.О. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву. Розгляд справи відкладено на 18.02.2026 за клопотанням представника позивача.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, зазначив, що відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає, вважає їх не обґрунтованими. Позивач не надав підтверджень та детального розрахунку заборгованості, не надав належних та допустимих доказів отримання відповідачем грошових коштів. ОСОБА_2 отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 31000 доларів США 13.04.2012 (дата розписки) заперечує. У розписці не має підтвердження отримання ОСОБА_2 грошових коштів та не міститься обов`язку сплати відсотків. У відзиві на позовну заяву представник відповідача також зазначив про необхідність дослідити аудіозапис розмови з позивачем.
06.02.2026 на адресу суду від представника позивача – адвоката Стефанюк М.М. надійшла відповідь на відзив, у якій представник просить задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі з огляду на те, що доводи відповідача вже встановлені рішенням суду та не входять у предмет доказування у зазначеній справі.
Судове засідання 18.02.2026 не відбулося у зв`язку з відключенням електропостачання в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси. Розгляд справи відкладено на 16.04.2026.
У судове засідання 16.04.2026 з?явились представник позивача - адвокат Стефанюк М.М. та представник відповідача - адвокат Зозулянський Д.О. У судовому засіданні суд перейшов до стадії дослідження доказів. Розгляд спарви відкладено на 29.04.2026 .
У судове засідання 29.04.2026 з?явились представник позивача - адвокат Стефанюк М.М. та представник відповідача - адвокат Зозулянський Д.О. У судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі та зазначив про сплив позовної давності для звернення до суду із позовною заявою про стягнення трьох відсотків річних від суми заборгованості
На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 29.04.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 11.05.2026.
Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Суд встановив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2016 у справі № 522/10670/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 458800 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних від суми заборгованості у розмірі 29036,38 гривень. Стягуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4878,36 гривень. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення суду набрало законної сили 21.02.2017.
Отже, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2016 у справі № 522/10670/14-ц підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем у розмірі 458800 гривень та порушення відповідачем зобов`язання з повернення вказаної суми, отриманої у позику.
Позивач зазначає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2016 у справі № 522/10670/14-ц не виконане відповідачем. 
Відомості про добровільне або примусове виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2016 у справі № 522/10670/14-ц у матеріалах справи відсутні. Відповідач не надав суду докази виконання рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2016 у справі № 522/10670/14-ц. Лише зазначив про свою незгоду із вказаним рішенням та необхідністю виконання відповідного грошового зобов`язання.
Нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 6-2829цс16).
Подібний висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15.
В постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 459/3560/15-ц зазначено, що стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946 цс 15.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи з відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (пункти 41, 64)).
Враховуючи відсутність доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач вправі вимагати стягнення в судовому порядку на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2016 у справі № 522/10670/14-ц.
Щодо доводів відповідача про необхідність застосування строків позовної давності, суд дійшов наступних висновків. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням. Тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц).
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - постанова № 211) з 12 березня 2020 року на всій території України встановлений карантин.
Строк дії карантину уряд неодноразово продовжував, а відмінив о 24 годині 00 хвилин 30 червня 2023 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
За Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року (далі - Закон № 540-IX), розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12.
Згідно з цим пунктом під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
На підставі указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений воєнний стан строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі цей строк неодноразово продовжувався та триває досі.
Згідно з пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Верховний Суд складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.04.2026 у справі 751/4086/24 зазначив, що за Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності 4 вересня 2025 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключений. Таким чином, впродовж строку дії воєнного стану позовна давність була продовжена від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року включно, а 30 січня 2024 року її перебіг зупинився до 3 вересня 2025 року включно. (…) Право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, існує до моменту усунення цього порушення й обмежується позовною давністю - останніми трьома роками, які передували поданню відповідного позову. На перебіг позовної давності впливають обставини, пов`язані з її зупиненням (стаття 263 ЦК України), перериванням (стаття 264 ЦК України) та продовженням (пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Законів № 2120-ІХ і № 3450-ІХ).
Позивач звернувся до суду із позовом у серпні 2025 року, отже, з урахуванням строку позовної давності, який зупинявся та переривався у зв`язку із запровадженням карантину та воєнного стану, останні три роки річних, які передували поданню позову, слід обраховувати з 2 квітня 2017 року. 
Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних за період з 12.11.2017 до 01.04.201 слід відмовити у зв`язку із сплином позовної давності.
Три відсотки річних за період з 02.04.2017 до 21.08.2025 від суми заборгованості 458800,00 гривень становить 115466,76 гривень.
Отже, позовній вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення трьох відсотків річних за період з 02.04.2017 до 21.08.2025 у розмірі 115466,76 гривень.
Щодо тверджень відповідача про те, він не отримував суми позики, доводів про необхідність дослідження судом у цій справі справжньої природи укладеного договору позики, заперечення відповідачем обставини отримання коштів у позику від позивача, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Принцип правової визначеності є фундаментальною складовою верховенства права, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення лише з метою повторного розгляду справи і її нового вирішення.
Європейський суд з прав людини у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03) зазначив: «Суд нагадує, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення».
Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2016 у справі № 522/10670/14-ц, яке набрало законної сили 21.02.2017, суд встановив, що 13.04.2012 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 у розмірі 31000 доларів США зі строком повернення до 01.10.2012, про що власноруч написала розписку. Ухвалюючи рішення, суд також надав оцінку наданим відповідачем у якості доказів звукозаписам.
З огляду на приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.
Суд не вбачає підстав для здійснення під час розгляду цієї справи повторного розгляду аргументів щодо дослідження правової природи розписки, встановлення факту отримання коштів у позику, оскільки повторне дослідження наведених аргументів у цій справі, фактично призвело б до перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду, яке набрало законної сили, що є недопустимим з огляду на принцип юридичної визначеності, однією із складових якого є принципу res judicata - принцип остаточності рішень суду.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). 
Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 1154,67 гривень. Інші судові витрати по справі не заявлені.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) три відсотків річних від простроченої суми заборгованості, встановленої рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2016 у справі № 522/10670/14-ц у розмірі 115466,76 гривень (сто п`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят шість гривень 76 коп.).
У задоволенні іншої частини позовної заяви – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) в дохід держави суму судового збору у розмірі 1154,67 гривень (одна тисяча сто п`ятдесят чотири гривні 67 коп.).
Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складений 18.05.2026.

Суддя Юлія ЧОРНУХА