ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 року м. Дніпро Справа № 908/2369/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Верхогляд Т.А., Мороза В.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Боєва О.С.) від 29.09.2025 р. та додаткове рішення від 13.10.2025 р. у справі № 908/2369/25

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А»
до Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича
про стягнення суми 149 702,00 грн, - 

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 р. до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А» про стягнення з Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича заборгованості по оплаті внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території у розмірі 149 702,00 грн.
Підставою для звернення з позовом до суду позивачем зазначено порушення ФОП Гарабзєєвим А.В., який є власником нежитлового приміщення першого поверху літ. А-9, А1, загальною площею 289,00 кв.м, що знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язань зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, визначених загальними зборами ОСББ, внаслідок чого з квітня 2019 по травень 2025 у відповідача утворилась заборгованість в загальному розмірі 149 702,00 грн.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.09.2025 р. у справі № 908/2369/25:
- позов задоволено;
- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича, РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А», код ЄДРПОУ 40569093 (69076, м. Запоріжжя, м. Запоріжжя, пр. Ювілейний, буд. 26 А) суму 149 702 (сто сорок дев`ять тисяч сімсот дві) грн 00 коп. заборгованості зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території;
- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича, РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А», код ЄДРПОУ 40569093 (69076, м. Запоріжжя, м. Запоріжжя, пр. Ювілейний, буд. 26 А) суму 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору.
Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.10.2025 р. у справі № 908/2369/25:
- заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А» про ухвалення додаткового рішення у справі № 908/2369/25 про стягнення з Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва А.В. на користь ОСББ «Ювілейний 26 А» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн задоволено частково;
- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А», код ЄДРПОУ 40569093 (69076, м. Запоріжжя, м. Запоріжжя, пр. Ювілейний, буд. 26 А) суму 6 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу;
- у задоволенні іншої частини заяви – відмовлено.
Не погодившись із цими рішеннями господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами звернувся Фізична особа-підприємець Гарабзєєв Артур Вікторович, в яких просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 29.09.2025 р. у справі № 908/2369/25 повністю та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю; скасувати додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 13.10.2025 р. у справі № 908/2369/25 та прийняти нове рішення, яким заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А» про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково та стягнути з Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва А.В. на користь ОСББ «Ювілейний 26 А» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 29.09.2025 р. у цій справі відповідач, зокрема, зазначає наступне:
- вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про застосування строку позовної давності та не виключив з розгляду суми, що включають в себе нарахування 99 124,00 грн, що заявлені поза межами строку позовної давності. Так, як зазначає апелянт, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку і не є безумовним доказом наявності поважних причин пропуску строку. На переконання апелянта, у цій справі наявне порушення процесуального строку позовної давності, що якого позивачем не доведено поважності причин його пропуску, а тому внаслідок заявлення відповідачем про застосування наслідків спливу позовної давності, суд мав повно та всебічно дослідити обставини справи та впевнитися у відсутності будь-якого належного обґрунтування пропуску позовної давності з боку позивача, що є підставою для відмови у позовних вимогах;
- стверджує, що суд першої інстанції не дослідив той факт, що приміщення позивача є окремим, не має входу до будинку, під`їздів, не має доступу до ліфтів, його не стосується освітлення під`їзду, утримання мереж будинку та інше, а отже позивач взагалі не може надати відповідачу послуги, наприклад з технічного обслуговування та ремонту ліфтів, освітлення під`їздів, ЄСВ, ПДФО, прочищення каналізації, банківські послуги, послуги електрики, ремонтних робіт та інше, адже це технічно неможливо, ніколи не надавалися відповідачу та жодною з послуг відповідач не користується внаслідок того, що всі системи та мережі з обслуговування магазину є відокремленими від систем та мереж будинку, та за договорами відповідач самостійно здійснює їх обслуговування та утримання;
- на переконання апелянта, судом першої інстанції безпідставно відхилені доводи відповідача про неналежність доказів існування заборгованості та її розміру. Так, апелянт вважає неналежним доказом архівну довідку, що надана позивачем в обґрунтування розміру заборгованості, оскільки ця створена самим позивачем, є його внутрішнім документом та не відповідає вимогам до первісного бухгалтерського документу. Окрім цього апелянт вказує на те, що рішенням ОСББ, оформленим протоколом № 3, не визначено вид та періодичність внеску, а лише його розмір та дата, з якої він підлягає застосуванню, що, на думку апелянта, унеможливлює точний розрахунок, оскільки невідомо, чи є платежі одноразовими, щомісячними чи щорічними.
В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 13.10.2025 р. у цій справі відповідач зазначає, що судом першої інстанції при розгляді вимог позивача не було взято до уваги обґрунтування відповідача, наведене у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому відповідач посилався на те, що: розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним; розмір витрат є необґрунтованим та не є пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову (малозначні справи, що розглянуті в письмовому провадженні); справа є типовою та незначної складності. На підставі наведеного відповідач вважає, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у цій справі підлягає зменшенню до 2 000,00 грн.
Ухвалами Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.09.2025 р. у справі № 908/2369/25 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 13.10.2025 р. у справі № 908/2369/25 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи та приєднано її до спільного розгляду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.09.2025 р. у цій справі.
Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А» подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 29.09.2025 р. у справі № 908/2369/25 – без змін.
В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги позивач, зокрема, зазначає, що обов`язок зі сплати внесків до ОСББ розглядається як такий, що встановлений законом і не залежить від проживання чи не проживання співвласника в будинку, користування чи не користування ним спільним майном. Стверджує, що позивач не пропустив строк позовної давності по вимогам до відповідача, оскільки з 12.03.2020 по 30.06.2023 на території України офіційно був установлений карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), на період дії якого строки позовної давності було продовжено. Також перебіг позовної давності було зупинено на період дії воєнного стану в Україні. Вважає, що апелянтом не спростовано висновків суду першої інстанції, що були викладені в оскаржуваному рішенні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Запорізької області від 29.09.2025 р. у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 14.06.2016 до Єдиного державного реєстру було внесено запис про державну реєстрацію юридичної особи - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А», код ЄДРПОУ 40569093 (позивач у цій справі), місцезнаходження: 69076, м. Запоріжжя, проспект Ювілейний, буд. 26 А.
Рішенням загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А», оформленим Протоколом № 3 від 16.03.2019, було зокрема прийнято рішення щодо розміру внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території та визначено їх у розмірі 7 грн за 1 кв.м з 01 квітня 2019 року (питання друге порядку денного).
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (копія довідки додана до позову), ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення першого поверху літ. А-9, А-1 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 289,0 кв.м (дата внесення запису 07.11.2008).
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Гарабзєєв Артур Вікторович зареєстрований як фізична особа-підприємець, дата державної реєстрації 13.12.1997 (дата запису 09.10.2008); основний вид діяльності: інші види роздрібної торгівлі у неспеціалізованих магазинах.
Невиконання відповідачем зобов`язань зі сплати внесків на утримання багатоквартирного та прибудинкової території стало підставою для звернення позивача з позовом до суду, за яким відкрито провадження у цій справі.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджується обов`язок відповідача, як співвласника багатоквартирного будинку, зі сплати внесків на утримання цього будинку, водночас відповідачем не надано доказів сплати цих внесків. При цьому місцевий господарський суд відхилив як необґрунтоване клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
З положень ч. ч. 1, 3 ст. 11 ЦК України слідує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
За змістом статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Частиною першою статті 385 ЦК України також передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).
Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними спільним майном.
Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулювання правових, організаційних та економічних відносини, пов`язаних з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначені Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII (далі – Закон № 417-VIII).
Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначені Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» 29 листопада 2001 року № 2866-IIІ (далі – Закон № 2866-IIІ).
Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (Закон № 417-VIII) встановлює загальні правила щодо права власності на квартири та спільне майно в багатоквартирному будинку та визначає способи управління ним (через рішення співвласників або передачу функцій управителю), тоді як Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (Закон № 2866-IIІ) деталізує механізм створення та діяльності саме об`єднань співвласників (ОСББ) як однієї з форм управління.
Закон № 417-VIII є базовим для всіх багатоквартирних будинків, а Закон № 2866-IIІ є спеціальним для тих багатоквартирних будинків, де створено ОСББ, що робить його конкретизацією та доповненням до загальних правил управління будинком.
За визначеннями, які вживаються в Законі № 417-VIII та містяться в статті 1 цього закону, багатоквартирний будинок – житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
За змістом статей 1, 9 Закону № 417-VIII управління багатоквартирним будинком - це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку. Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).
За частинами першою-третьою статті 12 Закону № 417-VIII витрати на управління багатоквартирним будинком включають: 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.
За частиною другою статті 10 Закону № 417-VIII до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком.
У статті 1 Закону № 2866-IIІ зокрема визначено:
- об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) – юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна;
- співвласники багатоквартирного будинку (співвласники) – власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.
Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 4 Закону № 2866-IIІ об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав його членів та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання неподільного і загального майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.
Об`єднання створюється, як організація для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.
Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
Загальні збори співвласників є вищим органом управління об`єднання, до виключної компетенції яких відноситься, зокрема, затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього; затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників (стаття 10 Закону № 2866-III).
З положень ч.ч. 1, 2 ст. 21, ст. 22 Закону № 2866-IIІ зокрема слідує, що кошти об`єднання складаються в т.ч. з внесків і платежів співвласників. Порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників встановлюються загальними зборами об`єднання відповідно до законодавства та статуту об`єднання. Для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальними зборами об`єднання.
Відповідно до частини 3 статті 23 вказаного Закону № 2866-IIІ, внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.
У статті 15 Закону № 2866-IIІ встановлено перелік обов`язків співвласника, до яких в т.ч. входять обов`язки: виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень, своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VIII, кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.
Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (ч. 3 ст. 12 Закону № 417-VIII).
З аналізу наведених положень чинного законодавства України, в їх системному взаємозв`язку, слідує, що кожний власник квартири чи нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території; усі співвласники (власники квартир та нежитлових приміщень) багатоквартирного будинку, в якому створено ОСББ, зобов`язані сплачувати внески на утримання спільного майна в розмірах, встановлених загальними зборами об`єднання, пропорційно до загальної площі належного їм нерухомого майна.
Спір між сторонами у цій справі виник у зв`язку з несплатою відповідачем, як власником нежитлового приміщення, в якому він здійснює підприємницьку діяльність, внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.
Як зазначалось вище, рішенням загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А», що оформлене Протоколом № 3 від 16.03.2019, був затверджений розмір внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території у розмірі 7 грн за 1 кв.м з 01 квітня 2019 року.
Вказане рішення загальних зборів ОСББ в силу ч. 5 ст. 10 Закону № 2866-IIІ є обов`язковим для всіх співвласників, зокрема й відповідача.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач у цій справі – ФОП Гарабзєєв А.В., є власником нежитлового приміщення першого поверху літ. А-9, А1, загальною площею 289,00 кв.м, яке знаходиться у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а отже, як співвласник спільного майна цього будинку має виконувати обов`язок зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку у розмірі, затвердженому вказаним рішенням загальних зборів співвласників на рівних умовах з усіма співвласниками.
Відсутність укладеного між позивачем та відповідачем договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідача від сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території та не впливає на його обов`язок з їх своєчасної та повної оплати, який виникає в силу вищенаведених приписів законодавства та рішення загальних зборів ОСББ «Ювілейний 26 А», оформленого Протоколом № 3 від 16.03.2019.
Водночас, судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що відповідач зобов`язаний сплачувати внесок на утримання будинку та прибудинкової території на підставі рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А», що оформлене Протоколом № 3 від 16.03.2019, з розрахунку 7 грн за 1 кв.м, кожного місяця, в строк до останнього календарного дня. 
Також погоджується судова колегія з висновком місцевого господарського суду щодо безпідставності в контексті заявлених позовних вимог посилання відповідача на окремі договори, які укладені ним з надавачами послуг (послуг з централізованого опалення, постачання води та водовідведення, електропостачання тощо) щодо отримання послуг у нежитловому приміщенні (магазині), де він здійснює підприємницьку діяльність, та самостійне утримання ним належного йому на праві власності нежитлового приміщення, оскільки предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, тобто внесків на утримання багатоквартирного будинку (спільного майна багатоквартирного будинку) в цілому, а не конкретного належного відповідачу на праві власності нежитлового приміщення в цьому будинку.
Зі змісту положень ст.ст. 15, 16 ЦК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб та в порядку, що встановлені договором або законом.
Статтею 17 Закону № 2866-III передбачено, що для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; звертатися до суду в разі відмови співвласника відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим Законом та статутом об`єднання внески і платежі, у тому числі відрахування до резервного та ремонтного фондів.
Зі змісту ч. 6 ст. 13 зазначеного Закону № 2866-IIІ слідує, що у разі відмови співвласника сплачувати внески і платежі на утримання спільного майна об`єднання має право звернутися до суду.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України).
Згідно з доданою до позовної заяви архівної довідки по особовому рахунку (арк.с. 14) за управління будинком ОСББ «Ювілейний 26 А», в період з квітня 2019 року по травень 2025 року відповідачу щомісячно нараховано до сплати суму 2023,00 грн, пропорційно до загальної площі належного йому на праві власності нерухомого майна (289,00 кв.м х 7 грн – розмір внесків на утримання багатоквартирного будинку за 1 кв.м згідно рішення загальних зборів ОСББ), всього на суму 149 702,00 грн.
Щодо доводів відповідача про неналежність вищезазначеного розрахунку як доказу, з посиланням на його найменування («Архівна довідка…»), судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що в цьому випадку має значення зміст даного документа, а не його назва, розрахунок містить всі вихідні дані, які необхідні для підтвердження розміру заявленої до стягнення заборгованості. 
До того ж, судова колегія відзначає, що відповідно до рішенням загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А», що оформлене Протоколом № 3 від 16.03.2019, розмір внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території затверджений з 01 квітня 2019 року, тобто з чітко визначеної дати. Проте, жодних доказів на спростування наданої позивачем інформації щодо розміру існуючої заборгованості відповідача, або невідповідності його розміру рішенню загальних зборів ОСББ щодо встановлення розміру внеску на утримання будинку, останнім суду не надано.
Вказаний розрахунок, який підписаний головою правління ОСББ, перевірено судом першої інстанції та встановлено, що він здійснений позивачем правильно, з чим погоджується і судова колегія.
Водночас судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що заперечення відповідача, зокрема викладені і в апеляційній скарзі, з приводу відсутності факту надання послуг є помилковими, адже внески на утримання будинку та прибудинкової території сплачуються на підставі рішення загальних зборів ОСББ, яке є обов`язковим для всіх співвласників та не потребує додаткового підтвердження окремим правочинами, актами приймання передачі, тощо.
При цьому, суд зазначає, що Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»).
У справі «Серявін проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§ 58, рішення від 10.02.2010). В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Як встановлено судом першої інстанції, докази виконання ФОП Гарабзєєвим А.В. зобов`язання зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території у спірний період, в тому числі часткового, в матеріалах справи відсутні.
Також відхиляє судова колегія поданий відповідачем до суду апеляційної інстанції Висновок судово-економічної експертизи (дослідження) № 13/ЕЕ від 13.10.2025 р., в якому експертом застосовано альтернативний розрахунок заборгованості відповідача, оскільки згідно з положенням Закону № 2866-IIІ встановлення розмірів внесків і платежів співвласників є компетенцією загальних зборів об`єднання, а предметом спору у цій справі є стягнення вже існуючої заборгованості, а не оспорення відповідачем відповідного рішення загальних зборів об`єднання в частині встановлення розміру внесків. Окрім цього, судова колегія відзначає, що експертний висновок не є обов`язковим для суду при наданні оцінці спірним правовідносинам.
На підставі усього вищевикладеного, судова колегія констатує, що місцевий господарський дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми 149 702,00 грн заборгованості зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
З приводу наведених апелянтом доводів щодо незастосування судом першої інстанції наслідків спливу строку позовної давності, судова колегія зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 на всій території України був установлений карантин з 12.03.2020, який неодноразово продовжувався.
Відповідно до Закону України № 540-IX від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (Закон набрав чинності 02.04.2020), розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023.
Також, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2024, який затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому відповідними Указами Президента України було неодноразово продовжено строк дії воєнного стану в Україні.
Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 (набрання чинності 17.03.2022) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Відповідно до Закону України № 3450-IX від 08.11.2023, який набрав чинності 30.01.2024, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України викладено в такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України виключено на підставі Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» №4434-IX від 14.05.2025. Цей Закон офіційно опубліковано в газеті «Голос України» 03.06.2025 року та 04.09.2025 Закон набрав чинності, і саме з цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності.
Відповідно до положень ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
З урахуванням вищевикладеного, судова колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги у цій справі про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати внесків, яка виникла за період з квітня 2019 по травень 2025 року, заявлені в межах строків позовної давності, встановлених статтею 257 ЦК України та продовжених/зупинених згідно з пунктами 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Отже на дату звернення позивача до суду з позовом, який був направлений засобами поштового зв`язку 30.07.2025, строк позовної давності не пропущений.
Окрім цього судова колегія вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилені посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, ухвалі Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 924/939/21, постановах Верховного Суду від 21.02.2019 у справі № 911/4590/13, від 17.12.2020 у справі № 911/4670/13 як безпідставні, оскільки стосуються застосування норм КАС України та ГПК України щодо поновлення процесуальних строків, в т.ч. процесуальних строків звернення до адміністративного суду, апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, подання заяви про розподіл судових витрат. Тобто вказані посилання відповідача стосуються питань поновлення процесуальних строків, а не строків позовної давності, що регулюється нормами матеріального права.
Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення Господарського суду Запорізької області від 13.10.2025 р. у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 29.09.2025 Господарським судом Запорізької області за наслідками розгляду справи № 908/2369/25 прийнято рішення про задоволення позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А». Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А» суму 149 702 грн 00 коп. заборгованості зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, суму 3 028,00 грн витрат зі сплати судового збору.
03.10.2025 до суду першої інстанції від позивача – Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А» надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у справі № 908/2369/25, згідно з якою заявник просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва А.В. на користь ОСББ «Ювілейний 26 А» понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.
Своєю чергою Фізична особа-підприємець Гарабзєєв Артур Вікторович звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому просив відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду у справі № 908/2369/25 у розмірі 8 000,00 грн; зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката у цій справі до 500,00 грн. 
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
З положень статті 123 ГПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній орієнтовний розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч.ч. 1, 3 ст. 124 ГПК України).
Позивачем у позовній заяві у цій справі № 908/2369/25 був зазначений орієнтовний розмір судових витрат, який складається з суми витрат зі сплати судового збору та суми 8000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також вказано, що остаточний розрахунок та докази сплати будуть надані відповідно до ст. 129 ГПК України.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Пунктом 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом першої інстанції було встановлено, що докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подані позивачем у встановлений законом строк, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про ухвалення додаткового рішення у справі № 908/2369/25 щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.
Частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).
За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 126 ГПК України, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до приписів частини 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).
Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
В частині 5 ст. 129 ГПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
На підтвердження витрат на послуги адвоката в сумі 8 000,00 грн, позивачем додано до матеріалів справи, зокрема: копію Договору про надання правничої допомоги від 02.09.2024, укладеного між адвокатом Слєсарь О.В. та ОСББ «Ювілейний 26 А», копію Додаткової угоди № 25/07/25 від 25.07.2025 до договору про надання правничої допомоги від 02.09.2024, копію Акту виконаних робіт від 30.09.2025, копію Ордеру АР 1251831 від 27.07.2025.
Згідно з умовами Додаткової угоди № 25/07/25 від 25.07.2025 до договору про надання правничої допомоги від 02.09.2024, відповідно до п. 3.1 укладеного сторонами договору про надання правової допомоги від 02.09.2024 замовник сплачує адвокату наступну винагороду (гонорар): за підготовку (складання) позову, інших процесуальних документів, участь у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А» до Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича про стягнення заборгованості зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території (Господарський суд Запорізької області), замовник сплачує адвокату винагороду (гонорар) – 8 000,00 грн (фіксована вартість). На виконання вимог ч. 8 ст. 129 ГПК України, адвокат та замовник домовились, що порядок сплати гонорару адвоката відбуваються у такому порядку і строки - безготівковий переказ або готівкою, протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанцій по цій справі.
В Акті виконаних робіт від 30.09.2025 вказано, що адвокатом виконана робота - (складання) позову, інших процесуальних документів, участь у справі за позовом: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26 А» до Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича про стягнення заборгованості зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території (Господарський суд запорізької області), замовник сплачує адвокату винагороду (гонорар) – 8 000,00 грн (фіксована вартість). На виконання вимог ч. 8 ст. 129 ГПК України, адвокат та замовник домовились, що порядок сплати гонорару адвоката відбуваються у такому порядку і строки - безготівковий переказ або готівкою, протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанцій по цій справі.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, місцевим господарським судом враховано, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Велика Палата вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У постанові від 16 листопада 2022 року по справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду, зокрема, зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 (п. 128, п. 134, п. 135 постанови).
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У пунктах 140, 141, 142 постанови від 16.11.2022 року по справі № 922/1964/21 Великою Палатою Верховного Суду наведений висновок, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Також у вказаній вище постанові Великою палатою Верховного Суду наведені наступні висновки: «…при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. 132. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. 133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. 134. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. 135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18».
Отже при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Як вбачається з оскаржуваного додаткового рішення, судом першої інстанції враховано: категорію справи № 908/2369/25, яка є малозначною в силу приписів ст. 12 ГПК України та розглядалась судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; ціну позову; кількість складених позивачем заяв по суті справи; критерії співмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу, визначених ч. 4 ст. 126 ГПК України; клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.
З урахуванням викладеного у сукупності, враховуючи складність справи, виходячи з критерію розумності відповідних витрат, а також їх реальності, дійсної необхідності та неминучості саме у цій справі, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт у межах розгляду справи, судова колегія вважає, що встановлений місцевим господарським судом розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 6 000,00 грн відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційних скарг є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, оскаржувані рішення відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 29.09.2025 р. та додаткового рішення від 13.10.2025 р. у цій справі відсутні.
Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542,00 грн слід покласти на останнього.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.09.2025 р. та додаткове рішення від 13.10.2025 р. у справі № 908/2369/25 – залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 29.09.2025 р. та додаткове рішення від 13.10.2025 р. у справі № 908/2369/25 – залишити без змін.
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Фізичну особу-підприємця Гарабзєєва Артура Вікторовича.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Т.А. Верхогляд 

Суддя В.Ф. Мороз