Ухвала

30 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 522/11554/22
провадження № 61-3653ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Позов мотивований тим, що з 31 серпня 2007 року сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва (справа № 2-1416/2225/12) від 02 липня 2012 року. 

Сторони мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приблизно через місяць після розірвання шлюбу сторони знов почали проживати разом однією сім`єю у м. Миколаєві, але шлюб повторно не реєстрували. 

У 2013 році сторони переїхали на постійне місце проживання у м. Одеса, де проживали однією сім`єю та вели спільне господарство за різними адресами. З вересня 2016 року по жовтень 2021 року сторони спільно проживали за адресою АДРЕСА_1 . 

У цей час сторони разом визначались, де буде навчатися їх спільна донька, відповідач приймав активну участь в її вихованні, навчанні, сторони спільно відвідували батьківські збори, разом купували їй одяг, взуття, купували побутову техніку, організовували сумісний відпочинок та святкування. 

За період спільного проживання сторонами за спільні кошти було придбано наступне майно. 15 січня 2019 року сторони спільно придбали квартиру за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 69,3 кв. м. Право власності вирішили зареєструвати за відповідачем ОСОБА_1 . Кошти на купівлю квартири були взяті в кредит у ПАТ «Державний ощадний банк України», у зв`язку з чим одночасно з реєстрацією права власності на квартиру було оформлено іпотечний договір та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відповідний запис. 30 січня 2019 року місце проживання позивачки було зареєстроване у вказаній квартирі. Після купівлі даної квартири сторони зробили реконструкцію та фактично розділили її на чотири окремі кімнати, в квартирі було виконано ремонт та сторони почали здавати її в оренду. Під час ремонту квартири позивачка здійснювала придбання будівельних матеріалів, в тому числі 04 червня 2019 року було здійснено придбання вхідних дверей. Також позивачка особисто займалася підключенням кабельного телебачення у кв. АДРЕСА_3 , та здійснювала оплату наданих послуг. 29 липня 2020 року позивачка була зареєстрована фізичною особою-підприємцем з основним видом економічної діяльності - 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, з адресою реєстрації АДРЕСА_2 . Гроші від здійснення підприємницької діяльності витрачалися на оплату кредитного договору.

15 лютого 2019 року сторони придбали автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 . Автомобіль на прохання відповідача також був зареєстрований на його ім`я. Частину коштів на покупку даного автомобіля було взято з грошей, отриманих від продажу власного автомобіля позивачки марки Honda (модель Civic) 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Іншу частину грошей було взято зі спільного сімейного бюджету. За домовленістю сторін, автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску залишився у постійному користуванні позивачки. На протязі останніх чотирьох років автомобіль знаходився у неї та експлуатувався за призначенням. Після прийняття рішення про припинення спільного проживання між сторонами також була досягнута домовленість, що позивачка викупить частку відповідача на зазначений автомобіль, шляхом сплати на його користь 1/2 частини вартості автомобіля. На підтвердження даної угоди 07 вересня 2021 року позивачка передала відповідачу грошові кошти у сумі 20 000 грн, про що відповідачем власноруч була написана відповідна розписка про їх отримання.

З середини жовтня 2021 року сторони після чергової сварки вирішили припинити сімейні відносини та почали проживати окремо. На теперішній час відповідач чинить перешкоди позивачці у проживанні нею за адресою реєстрації у спірній квартирі, у добровільному порядку вирішити питання про розподіл спільно набутого майна відмовляється та стверджує, що оскільки право власності на квартиру було зареєстровано на його ім`я, то саме він є єдиним власником квартири.

ОСОБА_2 просила:
встановити факт проживання ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 з 01 вересня 2012 року по 18 вересня 2021 року однією сім`єю;
визнати об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно:
квартиру загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта -нерухомого майна 1742329551101;
автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
в порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_2 право власності на:
1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
на 1/2 (одну другу) частину автомобіля марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
в порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на:
1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 69,3 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
на 1/2 (одну другу) частину автомобіля марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 187 500,00 грн, як компенсацію 1/2 частини вартості її частки у праві спільної сумісної вартості на автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на: 
квартиру загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
позивачка ОСОБА_2 довела належними та допустимими доказами те, що вона та відповідач ОСОБА_1 з вересня 2016 року по вересень 2021 року постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, спільно придбали квартиру АДРЕСА_3 , проводили внутрішній ремонт, зазначена квартира є їх спільною сумісною власністю. ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності права власності на зазначений вище об`єкт нерухомого майна, що є його процесуальним обов`язком;
окремі позовні вимоги, як встановлення факу проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності задоволенню не підлягають. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц визначено, що рішення судів у частині вирішення як окремої вимоги встановлення факту спільного проживання підлягають скасуванню. Обґрунтування позиції щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження суд має навести в мотивувальній частині рішення, а в резолютивній - зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спорі про поділ майна є підставою позову, а не самостійним способом захисту прав подружжя в такому спорі, який підлягає формулюванню як самостійна вимога. ВП ВС зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними;
однак, при відмові у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд зазначив, що реалізація права подружжя на поділ майна не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що у випадку поділу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 будуть порушені права та інтереси Акціонерного товариство «Державний ощадний банк України», яке є іпотекодержателем спірного майна.
щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на частку автомобіля та стягнення частини його вартості, суд вказав, що з матеріалів справи установлено та не заперечується сторонами, що відповідачем на ім`я ОСОБА_2 була надана розписка, відповідно до змісту якої слідує, що він отримав від ОСОБА_2 20 000,00 грн в рахунок продажу автомобіля Hyundai Elantra, НОМЕР_2 . Залишок коштів 19 600,00 грн ОСОБА_2 зобов`язується сплатити до 31 жовтня 2021 року, що стане наслідком його перереєстрації на її ім`я та відсутність претензій з його боку щодо вказаного автомобіля. Отже, наведене свідчить про домовленість між сторонами щодо придбання вказаного автомобіля ОСОБА_2 у ОСОБА_1 , узгодження його вартості та порядок оплати з подальшим переоформленням технічного паспорта на ім`я позивачки, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та відсутність підстав для задоволення позову;
не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 на квартиру та автомобіль, як похідні.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 березня 2026 року:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково. 
рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково;
визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , 187 500 грн як компенсацію 1/2 частини вартості її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
у задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_2 відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
у справі, яка переглядається, спір стосується встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з відповідачем та поділу набутого у цей час рухомого та нерухомого майна;
у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) зазначено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий режим спільної власності подружжя. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20;
вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України);
апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 з вересня 2016 року по вересень 2021 року постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, спільно придбали кв. АДРЕСА_3 , проводили внутрішній ремонт, а відтак, зазначена квартира є їх спільною сумісною власністю. Судом також правильно зазначено, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна, що є його процесуальним обов`язком;
при частковому задоволенні позову щодо поділу квартири, апеляційний суд зробив висновок про те, що, дійшовши вірних висновків щодо вказаних обставин справи, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про поділ спірної квартири, оскільки у випадку поділу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , будуть порушені права та інтереси АТ «Державний ощадний банк України». Апеляційний суд виходив з того, що якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку. Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя. Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 752/8858/18 (провадження № 61-14281св21), від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19), від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18);
апеляційний суд керуючись, зокрема, висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 також зробив висновок про те, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого та рухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності, припинення права сторін на спірне рухоме та нерухоме майно, не підлягають задоволенню у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права;
при задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку автомобіля марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, та стягнення 1/2 частини його вартості, апеляційний суд виснував, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно».
спірне рухоме майно придбане сторонами за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а відтак, на транспортний засіб марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, поширюється режим спільної сумісної власності. При цьому, відповідачем ОСОБА_1 , не підтверджено належними та достатніми доказами, що зазначений транспортний засіб є його особистою приватною власністю. На час вирішення спору спірне майно відчужене ОСОБА_1 на користь третьої особи, при цьому таке відчуження, на підставі якого право власності на транспортний засіб перейшло до ОСОБА_4 , відбулося без згоди позивача ОСОБА_2 , що не було спростовано відповідачем. Згідно Звіту від 12 жовтня 2022 року про оцінку транспортного засобу марки Hyundai (модель Elantra) ринкова вартість об`єкта оцінки складає 335 000,00 грн. З урахуванням наведеного, а також того, що ОСОБА_2 виконала свій процесуальний обов`язок доказування та надала суду докази, що підтверджують середньо-ринкову вартість спірного автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав. Колегія суддів зробила висновок, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на її користь 187 500 грн, як компенсації 1/2 частини вартості її частки у праві спільної сумісної вартості на спірний автомобіль марки Hyundai (модель Elantra), є обґрунтованими, доведеними належними, достатніми та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню. Одночасно, безпідставними є позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частку автомобіля марки Hyundai, оскільки, як вже вказувалось вище, зазначений автомобіль станом на день розгляду справи був відчужений відповідачем та належить особі, яка не залучена до участі у справі, на підставі правочину, який не був визнаний судом недійсним, що унеможливлює задоволення позовних вимог у цій частині;
при цьому, апеляційний суд вважав висновок суду першої інстанції щодо домовленості домовленість між сторонами щодо придбання вказаного автомобіля ОСОБА_2 у ОСОБА_1 , узгодження його вартості та порядок оплати з подальшим переоформленням технічного паспорта на ім`я позивачки, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині. Оскільки існування попередньої домовленості між сторонами про переоформлення автомобіля у майбутньому у жодному випадку не змінює режим спільної сумісної власності на автомобіль.

ОСОБА_1 19 березня 2026 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 03 березня 2026 року (повне судове рішення складено 03 березня 2026 року), у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 02 квітня 2026 року ці недоліки було усунуто, зокрема, у заяві про усунення недоліків конкретизовано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі та заяві на усунення недоліків ОСОБА_1 однією з підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судового рішення, ОСОБА_1 зазначає, що на сьогодні відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 60, 74 СК України та статей 526, 1054 ЦК України щодо того, чи може вважатися об`єктом спільної сумісної власності нерухоме майно, придбане особою за кредитні кошти, якщо кредитний договір укладений лише на відповідача ОСОБА_1 , оплата здійснюється ним особисто, а інша сторона позивач - ОСОБА_2 лише надала формальну згоду на правочин як «дружина» (хоча шлюб розірвано), без реальної фінансової участі у придбанні та погашені кредиту. Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 60, 74 СК України та статті 1054 ЦК України щодо того, чи може вважатися об`єктом спільної сумісної власності нерухомість, придбана за особисті кредитні кошти одного з колишнього подружжя, якщо інший надав лише формальну згоду як «дружина» (без належної перевірки сімейного статусу нотаріусом), але не брав участі в погашенні кредиту.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 

Касаційний суд вже вказував, що у разі касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 18 серпня 2021 року в справі № 759/4747/16-ц (провадження № 61-4673св20)).

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та заяви свідчить, що особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Саме по собі зазначення ОСОБА_1 у касаційній скарзі та заяві на усунення недоліків про відсутність висновку щодо застосування статей 60, 74 СК України та статей 526, 1054 ЦК України щодо того, чи може вважатися об`єктом спільної сумісної власності нерухоме майно, придбане особою за кредитні кошти, якщо кредитний договір укладений лише на відповідача ОСОБА_1 , оплата здійснюється ним особисто, а інша сторона позивач - ОСОБА_2 лише надала формальну згоду на правочин як «дружина» (хоча шлюб розірвано), без реальної фінансової участі у придбанні та погашені кредиту, не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 не обґрунтовано неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права та власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цих норми для правильного вирішення справи, а тому не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 03 березня 2026 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат