Справа № 307/1993/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

07 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Собослоя Г.Г.,
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року та за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у складі судді Бряник М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду,-
в с т а н о в и в :
У червні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 24 вересня 2016 року слідчим слідчого відділу Тячівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області старшим лейтенантом поліції Крегул Сергієм Петровичем було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016070160001414 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 382 КК України щодо ОСОБА_1 . 08 серпня 2017 року ОСОБА_1 слідчим слідчого відділу Тячівського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області за погодженням прокурора Тячівської місцевої прокуратури було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України. В подальшому 25 серпня 2017 року ОСОБА_1 складеного слідчим слідчого відділу Тячівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та погодженого прокурором Тячівської місцевої прокуратури було вручено обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні. 05 липня 2018 року головуючим суддею Тячівського районного суду Закарпатської області у справі №307/2177/17 було постановлено ухвалу про призначення кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України до судового розгляду.
24 грудня 2019 року вироком Тячівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред?явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 382 КК України та виправдано, у зв?язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 до обвинуваченого ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, залишено без розгляду. 
09 січня 2020 року потерпілою ОСОБА_2 та 20 січня 2020 прокурором Тячівської місцевої прокуратури, подано апеляційні скарги на вказаний вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2019 року.
30 січня 2020 року Закарпатським апеляційним судом постановлено ухвалу про відкриття апеляційного провадження та встановлено строк до 11 лютого 2020 року, протягом якого учасники судового провадження можуть подати заперечення на апеляційну скаргу та заявити клопотання пов?язані з апеляційним розглядом (справа № 307/2177/17). 
У період з 30 січня 2020 року по 31 серпня 2023 року справа перебувала у провадженні Закарпатського апеляційного суду. 
06 травня 2024 року колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду було постановлено ухвалу, якою подання Закарпатського апеляційного суду задоволено. Матеріали кримінального провадження № 307/2177/17 за апеляційними скаргами - потерпілої ОСОБА_2 - та прокурора Тячівської місцевої прокуратури на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 382 КК України, направлено із Закарпатського апеляційного суду до Львівського апеляційного суду, як найбільш територіально наближеного. 
18 грудня 2024 року Львівським апеляційним судом постановлено ухвалу, якою вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2019 року щодо ОСОБА_1 за частиною 1 статті 382 КК України залишено без змін, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_2 та прокурора Тячівської місцевої прокуратури - без задоволення. 
Позивач ОСОБА_1 вказує, що перебуваючи під слідством та судом 8 років 2 місяці та 24 дні, йому були завдані моральні страждання, які зачепили сторони його існування та призвели до глибоких психологічних переживань, а саме: перебував у постійному психологічному напруженні та хвилюванні, почував себе приниженим, постійно знаходився в стані психоемоційної напруги з реакцією роздратованості. Вищевказані обставини викликали у ОСОБА_1 сильні нервові стреси, сильні душевні переживання, оскільки більше восьми років повинен був доводити свою невинуватість.
Зауважує, що закон містить мінімально визначений розмір моральної шкоди, який не може бути меншим за мінімальну заробітну плату за кожен місяць перебування під впливом незаконного рішення органу державної влади, а тому заявлений ним позов, містить вимогу у її мінімальному розмірі.
Таким чином, позивач - ОСОБА_1 заявляє вимогу про стягнення мінімального розміру моральної шкоди, визначеного прямою нормою закону, що станом на день подання позовної заяви складає 790 400 (сімсот дев?яносто тисяч чотириста) гривень, а саме: моральна шкода за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності повинна бути розрахована, виходячи на день розгляду справи, з розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 8000 гривень на місяць за час знаходження під слідством і судом протягом 98 місяців і складає 790 400 грн, який визначений за наступним розрахунком: 98 х 8000 гривень + 24/30*8000 = 790 400 (сімсот дев?яносто- тисяч чотириста ) гривень.
Таким чином, стверджує, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров?я, можуть свідчити про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди. Вказує, що підставою звернення з даним позовом до суду для відшкодування шкоди є вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2019 року, яким ОСОБА_1 визнано не винуватим у пред?явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 382 КК України та виправдано, у зв?язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України та ухвала Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, якою вказаний вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2019 року щодо ОСОБА_1 за частиною 1 статті 382 КК України залишено без змін, а апеляційні скарги потерпілої - ОСОБА_2 та прокурора Тячівської місцевої прокуратури залишено без задоволення.
Разом із цим, представник зазначає, що це не спростовує того, що такими діями позивачу - ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, оскільки визнання невинуватим у пред?явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 382 КК України та виправданням, у зв?язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України свідчить про те, що позивача - ОСОБА_1 було притягнуто до кримінальної відповідальності незаконно. Звертає увагу, що відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою матеріальні витрати. Зауважує, що у 2025 році, мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 8000 гривень. Період з 24 вересня 2016 року по 18 грудня 2024 року складає 98 місяців та 24 дні. Відтак при визначенні розміру моральної шкоди враховуючи обставини, які мають суттєве значення, глибину фізичних та душевних страждань позивача - ОСОБА_1 , час та зусилля, які були необхідні, для відновлення порушених прав, вимоги розумності та справедливості, мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з уставленого законом розміру заробітної плати на момент розгляду справи вважає, що моральну шкоду в розмірі 790 400 (сімсот дев?яносто тисяч чотириста ) гривень визначена за наступним розрахунком (98x8000+24/30*8000). 
У зв`язку з вищенаведеним, позивач просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь вказану суму завданої йому моральної шкоди у розмірі 790 400 (сімсот дев?яносто тисяч чотириста ) гривень; стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 30 000 (тридцять тисяч ) гривень - судових витрат на професійну правничу допомогу без утримання податку з доходів фізичних осіб та обов?язкових платежів.
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 790 400 (сімсот дев`яносто тисяч чотириста) гривень моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.
В апеляційній скарзі Закарпатська обласна прокуратура просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити у вказаній справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди у розмірі 790400,00 грн та заяви про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн - відмовити повністю та здійснити розподіл судових витрат на користь Закарпатської обласної прокуратури.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції погоджуючись із сумою заявлених вимог, помилково включив у строк перебування під слідством період з 31.12.2016 до 28.03.2017, тобто 2 місяці і 28 днів, коли вказане кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закривалося та відповідно поновлювалося, застосувавши при цьому помилково мінімальний розмір заробітної плати у сумі 8000,00 грн., встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» на момент розгляду справи. Визначаючи розмір морального відшкодування у розмірі 790400,00 грн, суд першої інстанції не обґрунтував підставність його застосування. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Закарпатської обласної прокуратури, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень, в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у даній справі, відповідачами, якими, завдано шкоду позивачу є Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Закарпатська обласна прокуратура, а Казначейство залучено відповідачем у справі, оскільки предметом розгляду був спір про стягнення сум з державного бюджету. Таким чином, у разі задоволення позову, відшкодування витрат на правничу допомогу має бути покладено на орган, яким позивачу завдано шкоду, а не за рахунок коштів Державного бюджету України .
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
В судовому засіданні представник Закарпатської обласної прокуратури Роман М.С., представник Головне управління Національної поліції в Закарпатській області Олексій В.В. підтримали апеляційні скарги, просять їх задовольнити.
Представник позивача – адвокат Рущак Ю.В. в судовому засіданні просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлений. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповіднодо Конституції Укораїни, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Судом встановлено, та з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження за №12016070160001414, вбачається, що 24.09.2016 року до ЄРДР були внесені відомості, про те, що апеляційним судом Закарпатської області винесено рішення, яким зобов`язано ОСОБА_1 не робити перешкоди у користуванні дорогою, яка веде до будинку АДРЕСА_1 , демонтувати споруджені ним ворота на цій дорозі, не ставити автомашину на цій дорозі, не загромаджувати цю дорогу по сторонніми предметами. Дане рішення вступило в законну силу з моменту його проголошення. Однак, ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про суть даного рішення жодних дій для його виконання не вжив (а.с. 17).
Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №12016070160001414 про проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії вбачається, що 08.08.2017 року о 16:00 ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру та пам`ятку про його процесуальні права та обов`язки (а.с.18-19).
25 серпня 2017 року слідчим СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області відносно підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України ОСОБА_1 складено обвинувальний, який 25 серпня 2017 року був затверджений прокурором Тячівської місцевої прокуратури та направлений до суду (а.с. 20-22).
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року призначено кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, до судового розгляду. Задоволено клопотання потерпілої про прийняття до матеріалів кримінального провадження цивільного позову (а.с.23-24).
Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленим 24 грудня 2019 року у кримінальному провадженні №307/2177/17, ОСОБА_1 визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 382 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Цивільний позов залишено без розгляду (а.с. 25-33).
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 30.01.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_2 та прокурора Тячівської місцевої прокуратури на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2019 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 382 КК України (а.с.34).
Ухвалою колегії суддів Верховного суду Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 06 травня 2024 року подання Закарпатського апеляційного суду задоволено та постановлено матеріали кримінального провадження №307/2177/17 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_2 та прокурора Тячівської місцевої прокуратури на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2019 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 382 КК України, направити із Закарпатського апеляційного суду до Львівського апеляційного суду, як найбільш територіально наближеного (а.с.35-39).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року вищезазначений вирок Тячівського районного суду було залишено без змін, а апеляційні скарги потерпілої та прокурора, без задоволення (а.с.40-50).
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Згідно із п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (надалі Закон) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
Пунктом 1 ч.1 ст. 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до п.5 ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода.
Згідно зі ст. 13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Аналіз даної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000,00 грн.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З врахуванням вищенаведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування моральної шкоди.
У поданому позові позивач просив стягнути моральну шкоду за час перебування його під слідством та судом протягом 98 місяців, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 8000 грн. на місяць, у сумі 790 400 грн. 
Судом першої інстанції правильно встановлено, що періодом перебування ОСОБА_1 під слідством чи судом є період, який починається з дня оголошення ОСОБА_1 підозри - з 08.08.2017 року, по день ухвалення Львівським апеляційним судом ухвали – 18.12.2024 року, який в загальному тривав 88 місяців 10 днів, і саме цей період повинен бути врахований для відшкодування позивачу моральної шкоди.
Судом першої інстанції обгрунтовано не взято до уваги доводи відповідача - Закарпатської обласної прокуратури у відзиві на позовну заяву, які є і доводами апеляції, про те, що в ході проведення досудового розслідування 31.12.2016 року приймалося рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яке в подальшому відновлено 28.03.2017 року, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами. Матеріалами справи беззаперечно доведено, що позивачу оголошена підозра 08.08.2017 року, а остаточно кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України припинено 18.12.2024 року ухвалою Львівського апеляційного суду від 18.12.2024 року, якою виправдувальний вирок Тячівського районного суду Закарпатської області відносно ОСОБА_1 залишено без змін, і саме за це період позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода, що відповідає положенням ст. 13 Закону.
Безпідставними є також посилання відповідача - Закарпатської обласної прокуратури у відзиві на позовну заяву, які є і доводами апеляції, на положення ч.2 ст.8 Закону №4059-ІХ; який визначив розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1600 грн., оскільки такі суперечать ст. 13 Закону, якою імперативно визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, і такий є мінімальним розміром для визначення моральної шкоди.
Такий правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16-ц.
Суд першої інстанції правильно встановив, що період перебування позивача під слідством та судом з 08.08.2017 по 18.12.2024 становить 88 календарних місяців та 10 днів, і виходячи із мінімального місячного розміру заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»,що становить 8000грн., розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню позивачу не може бути меншим ніж 706666,67 гривні (88 х 8000 гривень + 10/30 х 8000). 
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово указував, що, визначаючи розмір відшкодування, необхідно керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).
Указане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка, разом із іншим, зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23).
Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, судом першої інстанції враховано обставини кримінального провадження, у межах якого було обвинувачено та в подальшому виправдано ОСОБА_1 , тривалість цього кримінального провадження, яка становила понад 7 (сім) років, за весь цей час позивач переніс значні моральні та душевні страждання, психологічний стрес, було порушено нормальні життєві зв?язки позивача та його життєвий уклад, він був обмежений у здійсненні своїх прав і свобод, порушено його нормальні стосунки з оточуючими людьми, в тому числі членами родини; принижено честь та гідність, репутацію позивача, як законослухняного громадянина; позивач змушений був змінювати звичайний спосіб життя та доклади значних зусиль для організації свого життя та захисту і відновлення своїх порушених прав, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, і з таким погоджується колегія суддів, що мінімальний розмір завданої позивачу шкоди у розмірі 706 666,67 грн. для відшкодування буде недостатнім, а тому обґрунтовано його задовольнив у межах заявлених позовних вимог у розмірі 790 400, 00грн.
Визначений судом розмір моральної шкоди відповідає характеру і глибині перенесених позивачем фізичних та душевних страждань, істотності вимушеності змін у життєвих і соціальних стосунках позивача і ґрунтується на засадах верховенства права, розумності, виваженості та справедливості.
Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду не спростовують, ґрунтуються на помилковому тлумаченні вищевказаних норм матеріального права, які регулють спріні правовідносини між сторонами у справі, а тому не зслуговують на увагу.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про неправильність стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Судом першої інстанції правильно заначено, що право на відшкодування витрат на правову допомогу гарантовано державою.
Право на відшкодування витрат в цивільно - правовому порядку, яких особа зазнала у кримінальному провадженні, передбачене статтею 3 Закону. 
Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, зокрема, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги.
Внаслідок визнання ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає згідно прямої вказівки закону.
Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У ч.ч. 4 – 6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як передбачено ч.ч. 3-5, 8 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч.4 ст.137 ЦПК України.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (ИOLIЖ v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).
ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що визначений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у сумі 30 000,00 грн є завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належно обґрунтованими, співмірними та необхідними в контексті обставин цієї справи, та правомірно їх стягнув у сумі 15 000 грн., що є співмірним із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) та розумності.
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 18 травня 2026 року.
Головуючий: 

Судді: