Суддя ОСОБА_1 

Справа № 644/1322/26 
Провадження № 1-кп/644/590/26 
15.05.2026

ВИРОК
Іменем України

15 травня 2026 року м. Харків

Індустріальний районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілої ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025220000001455 від 16.12.2025 року, стосовно ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бровари Київської області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, раніше не судимого, військовослужбовця, головного сержанта 2 взводу безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів 1-го механізованого батальону в/ч НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою:       АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

16.12.2025, приблизно о 19:38 годин, водій ОСОБА_5 , керував технічно справним автомобілем «NISSAN X-TRAIL», н.з. НОМЕР_2 та рухався по автодорозі М0303 - південно-східний об`їзд міста Харкова, зі сторони вулиці О. Зубарєва, в напрямку вул. Роганська. Під час руху по вулиці 92-ї бригади, в районі буд. №19, в місті Харків, водій ОСОБА_5 , діючи необережно, грубо порушив вимоги п.п. 10.1, 12.4, 12.9 (б), 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
- п. 10.1 ПДР України: Перед початком руху, перестроюванням та будь- якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
- п. 12.4 ПДР України: У населений пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км\год;
-12.9 (б) ПДР України: Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7 на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31;
-п.18.1: Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека
та рухаючись з обраною швидкість не менше 101 км/год, що перевищує максимально дозволену швидкість руху в населених пунктах (50 км/год), наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому в цей час перебувала пішохід ОСОБА_7 , не зменшив швидкість, до повної зупинки транспортного засобу, щоб надати дорогу вказаному пішоходу та, виконуючи маневр ліворуч на зустрічну смугу руху, не впевнився в безпеці цього маневру, в результаті чого допустив наїзд на пішохода, яка переходила проїзну частину справа наліво, відносно автомобіля, внаслідок чого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких загинула на місці події.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи трупу, причиною смерті пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є множинні травми тіла, які супроводжувались переломами кісток скелету, розривами внутрішніх органів, крупних кровоносних судин, та виникли внаслідок вказаної дорожньо – транспортної пригоди і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.
Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи, дії водія автомобіля «NISSAN X-TRAIL», н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , не відповідали вимогам п. 10.1, п.12.4, п.12.9 (б), п. 18.1 ПДР України та перебували, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо- транспортної пригоди.
Обвинувачений ОСОБА_5 в ході судового розгляду свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнав в повному обсязі, підтвердив фактичні обставини його вчинення, надав пояснення щодо місця, часу, способу його скоєння так, як вони встановлені судом. Пояснив, що 16 грудня 2025 року, ввечері, він керував автомобілем «NISSAN X-TRAIL», н.з. НОМЕР_2 . Тоді був дощ і вулиця була не освітлена, він їхав з Харкова до Слов`янська. При зазначених у обвинувальному акті обставинах, він в останню мить помітив потерпілу, яка рухалася по нерегульованому пішохідному переходу. Уникнути наїзду на потерпілу йому не вдалось. Після чого він викликав швидку допомогу та поліцію, но було вже пізно, потерпіла вже була мертвою. Визнає, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення з його боку Правил дорожнього руху. Не заперечує, що смерть потерпілої знаходяться в причинному зв`язку з його діями. Щиро кається у скоєному, спричинену матеріальну та моральну шкоду, відшкодував в повному обсязі в добровільному порядку і має стійкий намір продовжувати матеріально допомагати доньці загиблої. Визнає вину у скоєній ним дорожньо-транспортній пригоді в повному обзязі, в момент пригоди перебував в тверезому стані, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, просить суворо не карати. При цьому, просив суд не досліджувати інші докази у кримінальному провадженні, обмежившись його поясненнями та розглянути справу відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою провину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) за ч. 2 ст. 286 КК України, кається у скоєному, правильно розуміє зміст обставин кримінального правопорушення, у суду відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, тому, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку учасників судового розгляду, які також не оспорюють фактичні обставини справи та правильно розуміють зміст цих обставин, не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та розглядає справу у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому, суд виходить з того, що злочин, вчинений обвинуваченим, не є складним, обвинувачений не має будь-яких фізичних чи психічних вад, розуміє суть пред`явленого обвинувачення, розуміє зміст фактичних обставин справи, які не оспорює, усвідомлює неможливість у подальшому оспорити ці фактичні обставини в апеляційному порядку, про що заявив у судовому засіданні. Відтак, у даному випадку відсутні сумніви щодо добровільності й істинності позиції обвинуваченого з цього питання.
Аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 в обсязі пред`явленого обвинувачення, є доведеною.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_7 .
Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 встановлено, що він раніше не судимий та до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Обвинувачений раніше ДТП не скоював, за порушення Правил дорожнього руху до відповідальності не притягувався, є військовослужбовцем ЗСУ та учасником бойових дій.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття у вчиненому, яке полягає у повному визнанні своєї вини обвинуваченим, осуду своїх дій, наявності відчуття жалю за скоєне, розуміння наслідків своїх дій та добровільне відшкодування завданої шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 відповідно до ч. 1 ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Прокурор просив призначити обвинуваченому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавленням волі на строк п`ять років без позбавленням права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк три роки.
Просив суд стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати та вирішити питання щодо речових доказів.
Потерпіла ОСОБА_4 , повідомила, що обвинувачений відшкодував збитки, будь яких матеріальних претензій потерпіла до нього не має, просили призначити покарання не пов`язаного з позбавленням волі.
Обвинувачений просив врахувати пом`якшуючі обставини при призначенні покарання.
Захисник ОСОБА_6 , з урахуванням того що обвинувачений є військовослужбовцем просив не позбавляти права керування транспортними засобами.
Вирішуючи питання про призначення основного покарання обвинуваченому ОСОБА_5 за скоєне, суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення, вищенаведені дані про особу обвинуваченого, добровільне відшкодування завданої потерпілій стороні шкоди, форму вини, відсутність попередніх судимостей, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність таких, що його обтяжують.
На підставі викладеного, враховуючи вимоги ст. 65 КК України, суд вважає за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті обвинувачення, оскільки саме такий вид покарання, на думку суду, зможе виправити обвинуваченого та попередити вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме принципу індивідуалізації та співмірності.
При цьому, приймаючи до уваги вищевказані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , наявність обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, а також враховуючи думку прокурора, який в судових дебатах просив застосувати до обвинуваченого положення ст. 75 КК України та думку потерпілої – доньки загиблої ОСОБА_7 , яка просив застосувати м`яке покарання, посилаючись на те, що не має жодних претензій до обвинуваченого, суд вважає можливим виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим суд вважає за можливе застосувати ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду. Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08.02.2018 у справі №361/2704/16-к, провадження №51-358км18.
Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 18 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння №2966 КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» від 17.12.2025 у ОСОБА_5  алкогольних та наркотичних ознак сп`яніння не виявлено.
В судовому засіданні обвинувачений просив не позбавляти його права керувати транспортними засобами, пояснив що користуватися автомобілем йому зараз життєво необхідно, а це обумовлено тим, що він є військовослужбовцем і місто постійної дислокації його підрозділу знаходиться безпосередньо в зоні активних бойових дій. Тому, наявність у нього право керувати транспортними засобами, є необхідною потребою, без якої не може повноцінно функціонувати його підрозділ на лінії бойового зіткнення. 
На підставі наведених даних, суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому, також суд враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і що до кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Цивільний позов не заявлено.
Долю речових доказів суд вирішує згідно ст. 100 КПК України.
Питання про процесуальні витрати слід вирішити відповідно до ст. 122, 124 КПК України, які передбачають, що у випадку винесення обвинувального вироку, суд стягує на користь держави документально підтверджені витрати із залучення експерта.
Відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 18.12.2025 р. застосовано відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 58 днів до 13 лютого 2026 року включно. Визначено суму застави в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 60560 грн.
Як вбачається з повідомлення начальника Харківського слідчого ізолятора ОСОБА_8 , ОСОБА_5 був звільнений 19.12.2025 року з ДУ "Харківський слідчий ізолятор" по сплаті застави у розмірі 60560 грн.
Зазначений запобіжний захід діє до набрання вироком законної сили. Після набрання вироком законної сили застава підлягає поверненню заставодавцю.
Питання щодо скасування арешту майна суд вирішує відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України.
Крім того, відповідно до Постанови КМУ «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» від 19 листопада 2012 р. № 1104, затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, п.20 якого визначено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. А п.32 даного Порядку передбачено, що фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ або підрозділ дізнання, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання. Тобто, транспортний засіб як речовий доказ, підлягає поверненню власнику безоплатно.
Керуючись ст.ст. 100, 349, 370, 371, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, без позбавленням права керування транспортним засобом.
Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання звільнити з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.
Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України на період проходження військової служби ОСОБА_5 , контроль за його поведінкою як особи, звільненою від відбування покарання з випробуванням, здійснює командир військової частини за місцем проходження військової служби. У разі звільнення ОСОБА_5 з військової служби, такий контроль покладається на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого.
Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 15.05.2026 р.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь держави (код доходів 24060300) вартість проведених: 
- судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-26/300-ІТ від 12.01.2026 року, в сумі 3565,6 грн.;
- судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/121-26/299-ІТ від 27.01.2026 року, в сумі 7131,2 грн.;
- комплексної експертизи матеріалів, засобів звукозапису та судової автотехнічної експертизи № КСЕ-19/121-26/298 від 01.01.2026 року, в сумі 8022,6 грн.;
Скасувати арешт, накладений на підставі: 
-ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 22.01.2026 року, на наступне майно: автомобіль «NISSAN X-TRAIL», н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_9 , зареєстрований в Швейцарії, фактичним власником автомобіля та його користувачем є ОСОБА_5 ;
-ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 22.01.2026 року, на наступне майно: взуття (кросівки), вилучені в ході огляду місця ДТП і які належали потерпілій ОСОБА_7 .
Речові докази після набрання вироком законної сили:
-взуття (кросівки), вилучені в ході огляду місця ДТП і які належали потерпілій ОСОБА_7 , що зберігаються у ОСОБА_4 , залишити останній;
-оптичний носій типу диск СD-R з відео файлом типу «mp4» «ch25_20251216193058», вміст яких містить інформацію щодо ДТП і який зберігається в матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах справи.
-автомобіль «NISSAN X-TRAIL», н.з. НОМЕР_2 , - повернути фактичному власнику;
Після набрання вироком законної сили заставу у розмірі 60560 (шестьдесят тисяч пятьсот шестьдесят) гривень 00 коп., внесену заставодавцем ОСОБА_10 на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Харківській області згідно із квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 1-234К від 18 грудня 2025 року з призначенням платежу: «Застава за ОСОБА_5 , згідно справі 953/13605/25; н.п. 1-кс/953/8003/25, від ОСОБА_10 , визначену ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 18.12.2025, повернути заставодавцю ОСОБА_10 відповідно до ст. 182 КПК України.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Індустріальний районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Роз`яснити обвинуваченому право подати клопотання про помилування, а також право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя ОСОБА_1