ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/6752/25 пров. № А/857/25733/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Сала П. І.,	
суддів:	Димарчук Т.М., Обрізка І.М.,	
 	 	
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року (суддя Мартинюк В.Я.) про відмову у встановленні судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 у справі № 380/6752/25, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2026, задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 розміру пенсії з 01.03.2025 у неповному розмірі шляхом застосування обмежуючих коефіцієнтів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану" від 03.01.2025 № 1 та обмеження максимальним розміром.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2025 без обмеження максимальним розміром та без застосування обмежуючих коефіцієнтів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану" від 03.01.2025 № 1, з урахуванням раніше проведених виплат.
20.04.2026 позивач звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням вищезазначеного судового рішення в порядку, визначеному статтею 382 КАС України, шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду від 14.08.2025 у визначений судом строк. Заяву обґрунтував тим, що постановлене на його користь судове рішення пенсійним органом не виконується у належний спосіб.
Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало заперечення на вказану заяву.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення відмовлено.
Не погодившись із цією ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та зобов`язати відповідача подати до суду повний звіт про виконання рішення суду від 14.08.2025 у справі № 380/6752/25 у встановлений строк.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про повне виконання рішення, без проведення перевірки правильності проведеного перерахунку пенсії та реального поновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційної скаргою позивача. Апеляційний розгляд справи призначено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу у п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на апеляційну скаргу. 
18.05.2026 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив, в якому представник Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскільки вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою.
25.05.2024 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач вивловлює незгоду із доводами відповідача, наведеними у відзиві.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами другою-четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічні норми закріплено у статті 14 КАС України.
Крім того, згідно із статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.
В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Також у Рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, у свою чергу, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/0) звернув увагу на те, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.
Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.
Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права. Особливо якщо йдеться про виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень, який у спірних правовідносинах діє від імені держави.
Частинами другою, четвертою статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Згідно із статтею 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" № 1403-VIII від 2 червня 2016 року примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.
Поряд з цим, виконуючи функцію, закріплену у статті 129-1 Конституції України, суд здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку та на підставах, визначених нормами процесуального права.
Зокрема, відповідно до частини першої-другої статті 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
Частиною першою статті 382 КАС України унормовано, що суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Згідно з частинами першою-третьою статті 382-1 КАС України суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
За правилами, передбаченими частиною першою статті 382-2 КАС України, суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду питання, не перешкоджає судовому розгляду.
Водночас за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу. Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення (частини перша, друга статті 382-3 КАС України).
Отже, така форма судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративних справах, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень-відповідача подати звіт про виконання судового рішення має на меті забезпечити виконання рішення суду, яке набрало законної сили, у порядку та спосіб, встановлені судом, та відновити тим самим права, свободи або законні інтереси фізичної особи, права та інтереси юридичної особи, які були порушені суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах, що і зумовило звернення до суду за захистом відповідних прав, свобод та інтересів.
При цьому колегія суддів зауважує, що аналіз приписів абз. 2 ч. 1 ст. 382 КАС України свідчить про те, що в адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних чи інших соціальних виплат, за наявності письмової заяви позивача встановлення судового контролю є обов`язком, а не правом суду. 
Зазначена процесуальна норма має чітко виражений імперативний характер, що нівелює дискреційні повноваження суду в цій частині. За наявності ухваленого на користь позивача рішення та відповідного клопотання, суд позбавлений правових підстав для відмови у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, а завершення процедури судового контролю можливе виключно після фактичного розгляду та правової оцінки такого звіту.
Тобто, у справах щодо пенсійних та соціальних виплат суд за письмовою заявою позивача зобов`язує відповідача подати звіт про виконання судового рішення, встановивши конкретний строк для звітування. 
У свою чергу, оцінка питанню щодо виконання суб`єктом владних повноважень рішення суду в повному обсязі та/або у спосіб, визначений таким рішенням, може надаватися судом лише за наслідками розгляду поданого звіту.
Недотримання зазначеного алгоритму судового контролю, який вимагає обов`язкового проходження етапу витребування та оцінки звіту відповідача, є істотним порушенням норм процесуального права та є безумовною підставою для скасування ухваленого судового рішення.
Відтак, на підставі положень п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317, 382 КАС України ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 підлягає скасуванню, а заява позивача ОСОБА_1 про зобов`язання суб`єкта владних повноважень-відповідача подати звіт про виконання судового рішення у цій справі - задоволенню. Як наслідок, на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області слід покласти обов`язок подати відповідний звіт у суд першої інстанції, який згідно із ч. 1 ст. 381-1 КАС України здійснює контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах. Водночас достатнім для підготовки звіту апеляційний суд вважає місячний строк.
З огляду на результати апеляційного перегляду питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись ст.ст. 308, 312, 315, 317, 322, 325, 328, 382, 382-1 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі № 380/6752/25 скасувати.
Заяву позивача про зобов`язання суб`єкта владних повноважень-відповідача подати звіт про виконання судового рішення задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області у місячний строк (до 05 липня 2026 року) подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року в адміністративній справі № 380/6725/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач	 	П. І. Сало 	
судді	 	Т. М. Димарчук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення складено 05.06.26