КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/2570/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10649/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В., 
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Хромової О.О., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого 15.06.2018 року Дніпровським районним судом у м. Києві Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис 1216, з 24.11.2023 року (а.с. 1-4).
На обґрунтування заяви зазначала, що 15 червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб.
У зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року, ОСОБА_1 іммігрувала до Ісландії, де отримала дозвіл на проживання.
Перебуваючи в Ісландії, заявник подала заяву про розірвання шлюбу. Вказана заява розглянута заступником окружного комісара у Західній Ісландії 01 листопада 2023 року з ухваленням відповідного рішення, яке набрало законної сили 24 листопада 2023 року. 
Водночас, Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у реєстрації розірвання шлюбу відмовлено, серед іншого, вказано на те, що в рішенні Окружного комісару у Західній Ісландії від
01 листопада 2023 року у справі про розірвання шлюбу відсутня інформація про номер актового запису про шлюб, що розривається та місце реєстрації шлюбу, відсутні повні відомості про подружжя. Поряд з цим, заявником належним чином легалізовано документи, які засвідчують факт розірвання шлюбу, у відповідності з положеннями Гаазької конвенції 1961 року, тому надання дозволу на виконання рішення іноземного суду не вимагаються.
Перебуваючи на території Ісландії заявник скористалася своїм правом на розірвання шлюбу та реалізувала його у встановленому порядку. Відповідно у даній ситуації необхідним є саме встановлення факту розірвання шлюбу, та наступне його визнання компетентними органами держави. Водночас, Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) факт розірвання шлюбу не визнається (а.с. 1-4).
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 31-33).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 15 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Подольський А.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 38-41).
На обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що за висновками суду першої інстанції, порушене заявницею питання підлягає вирішенню в порядку визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражі в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських суддів врегулюванні розділом IX ЦПК України.
Заявниця не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною та необґрунтованою.
Суд виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, оскільки належним чином не дослідив докази та детально не з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення питання. Такий підхід порушує сутність права Заявниці на доступ до суду, що з огляду на положення статті 6 Конвенції є недопустимим.
Факт, який просить встановити заявник, безумовно породжує юридичні наслідки для заявниці.
Заявницею у повній мірі виконано вимоги Гаазької конвенції 1961, рішення Окружного комісару у Західній Ісландії від 01.11.2023 легалізовано шляхом проставлення апостиля 21.08.2025. Таким же чином легалізовано свідоцтво про сімейний стан від 29.09.2025 №А250920397 (апостиль проставлено 10.10.2025).
Отже, Заявницею належним чином легалізовано документи, які засвідчують факт розірвання шлюбу, у відповідності з положеннями Гаазької конвенції 1961. Згідно пункту 7 глави 1 розділу II Правил, будь-які інші формальні процедури, у т.ч., надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, - не вимагаються.
Заявниця офіційно визнана біженкою згідно рішення Директорату у справах імміграції Ісландії від 04.04.2022 по справі 2022-02269.
Перебуваючи на території Ісландії заявниця скористалася своїм правом на розірвання шлюбу та реалізувала його у встановленому порядку.
Відповідно, у даній ситуації необхідним є саме встановлення факту розірвання шлюбу, та наступне його визнання компетентними органами держави.
Не зважаючи на те, що заявницею належним чином легалізовано документи, які засвідчують факт розірвання шлюбу у відповідності з положеннями Гаазької конвенції 1961, заінтересованою особою Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) факт розірвання шлюбу не визнається.
Таким чином, єдиним можливим способом захисту прав заявниці є визнання відповідного факт в судовому порядку.
Зазначене спростовує висновок суду першої інстанції про те, що порушене заявницею питання підлягає вирішенню в порядку визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражі в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських суддів врегулюванні розділом IX ЦПК України.
Такий висновок суду зроблений без врахування та суперечить статтям 2, 3 Гаазької конвенції 1961, пункту 7 глави 1 розділу II Правил, частинам першій та другій статті 315 ЦПК України (а.с. 38-41).

В судовому засіданні року представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Подольський А.А. підтримав скаргу і просив її задовольнити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Подольський А.А. підтвердив факт належного сповіщення апелянта про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України був повідомлений 01 червня 2026 року до Електронного кабінету в ЄСІТС про що у справі є докази (а.с. 60-67).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла наступного висновку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, виходив із того, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту розірвання шлюбу іноземним судом, не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Питання щодо визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражі в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських суддів врегулюванні розділом IX ЦПК України. Роз`яснено, що ОСОБА_1 може звернутися до суду із клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, у порядку, визначеному розділом IX ЦПК України.
Колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, заявник просила встановити факт розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого 15.06.2018 року Дніпровським районним судом у м. Києві Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис 1216, з 24.11.2023 року.
Вказувала, що скористалася своїм правом на розірвання шлюбу та реалізувала його у встановленому порядку,а саме рішенням Окружного комісару у Західній Ісландії від 01 листопада 2023 року за заявою ОСОБА_1 шлюб розірвано, рішення набрало законної сили 24 листопада 2023 року.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.
У постанові від 18.01.2024 року в справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 24.04.2024 у справі № 694/2318/23, від 08.05.2024 у справі № 214/4921/23 та від 05.06.2024 у справі № 557/1535/23.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення.
Частиною 4 ст. 315 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що розгляд заяви про встановлення факту розірвання шлюбу в порядку окремого провадження, прямо передбачено п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України.
Разом з тим, поза увагою суду залишилося те, що згідно положень ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суд наділений правом відмовити у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. Проте, оскаржувана ухвала суду не містить таких посилань і підстав відмови у відкритті провадження. 
Відтак, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, не ґрунтуються на нормах процесуального законодавства.
Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду, як така що постановлена з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Інші доводи апеляційної скарги, у т.ч. стосовно належного оформлення поданих заявником документів та підтвердження факту за встановленням якого особа звернулась із заявою в порядку окремого провадження, цих висновків не спростовують, є передчасними на стадії перегляду законності ухвали районного суду про відмову у відкритті провадження у справі. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 379, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2026 рок - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 25 червня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова 

В.В. Саліхов