ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/7171/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Студенець В. І.,
за участю секретаря судового засідання Долгополової Ю. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноблок"
на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Барсук М.А., Руденко М.А., Пономаренка Є.Ю. 
від 17.02.2026 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Крук"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноблок"
про розірвання договору та стягнення 1 865 810, 86 грн,

за участю представників:
від позивача: Берестовська С.О., 
від відповідача: Руденко А.О.

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Крук» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» про розірвання договору та стягнення 1 865 810, 86 грн.
Позов обґрунтовано тим, що на виконання взятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу б/н від 20.08.2021 позивач здійснив попередню оплату на суму 2 444 117,04 грн, проте відповідач свої зобов`язання за договором в частині передачі товару у повному обсязі не виконав, відвантаживши товар лише на суму 820 157, 04 грн, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом про розірвання договору та стягнення з відповідача 1 623 960, 00 грн попередньої оплати, а також 167 824, 03 грн пені, 16 551, 04 грн 3% річних та 57 475, 79 грн - інфляційних втрат.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
20.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "КРУК" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОБЛОК" (продавець) укладено договір купівлі-продажу № б/н, відповідно до умов якого (п.п. 1.1., 1.2.) продавець зобов`язується передати у власність покупця товар, а саме сою у кількості 150 тон вартістю 16 372,68 грн за тону, загальною вартістю 2 855 700,00 грн, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах договору.
Відповідно до п. 2.3. договору товар поставляється автомобільним транспортом покупця за рахунок покупця.
Згідно з п. 2.7. договору продавець зобов`язаний передати товар після отримання передплати відповідно до п. 3.2. договору.
Форма оплати - перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця згідно з наданими продавцем рахунками-фактур (п. 3.1. договору).
За умовами п. 3.2. договору, термін оплати: 80% вартості товару передплата протягом 20 календарних днів з моменту підписання договору, 20% вартості товару після надання продавцем всіх документів, зазначених у п. 4.3. та 4.4. договору та реєстрації податкової накладної на передплату.
У п. 4.4. договору сторонами узгоджено, що продавець надає покупцю рахунок-фактуру з визначеним терміном дії на оплату товару не менш ніж за 3 (три) дні до моменту відвантаження товару на склад покупця; видаткову накладну та товарно-транспортну накладну (форма №1-ТТН додаток №7 заповнену відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні). Продавець надає по факту навантаження товару податкову накладну та/або розрахунок коригування по першій із подій (факт попередньої оплати або факт реалізації товару): на погодження покупцю - в день виникнення податкового зобов`язання, а зареєстровану в єдиному реєстрі податкових накладних - не пізніше п`яти календарних днів, наступних за датою їх складання.
Відповідно до п. 5.3. продавець зобов`язується: передати у власність покупця товар по вказаній у договорі ціні, кількості та якості, прийняти оплату за товар у порядку та розмірах, визначених договором, сприяти покупцю у виконанні взятих ним на себе зобов`язань.
Згідно з п. 5.4. договору покупець зобов`язаний прийняти товар від продавця по вказаній у договорі ціні, кількості та якості, здійснити оплату за товар, виконати всі інші умови договору.
Пунктом 5.6. договору передбачено право покупця, зокрема: вимагати від продавця виконання умов договору, вимагати від продавця відшкодування всіх збитків та витрат, понесених у зв`язку з невиконанням/неналежним виконанням продавцем своїх обов`язків, в тому числі й не отриманого прибутку.
Цей договір відповідно до п. 8.1. набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 08.11.2023 у справі № 920/459/23 з ТОВ «Крук» на користь ТОВ «Техноблок» стягнуто заборгованість в розмірі 797 063,97 грн (частину попередньої оплати) за Договором купівлі-продажу від 20.08.2021.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 у справі № 920/845/22 з ТОВ «Крук» на користь ТОВ «Техноблок» стягнуто 11 582 грн 04 коп. пені, 4067 грн 74 коп. 3% річних, 30 796 грн 68 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму 129 557 грн 04 коп., отриманого Товару (частина боргу, виходячи з якої позивач здійснив нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних), що був поставлений позивачем відповідачу, враховуючи факт порушення відповідачем строків виконання зобов`язання щодо здійснення попередньої оплати товару відповідно до п. 3.2. договору купівлі-продажу від 20.08.2021.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 31.07.2024 у справі № 920/242/24 Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Крук" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноблок" 826 886 грн 03 коп. попередньої оплати, 186 805 грн 12 коп. інфляційних втрат, 68 400 грн 88 коп. 3% річних; 16 231 грн 38 коп. витрат зі сплати судового збору.
Позивачем на виконання взятих на себе зобов`язань за договором та на підставі судових рішень сплачено на користь відповідача 2 444 117,04 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, а саме: №10169 від 20.08.2021 на суму 300 600,00 грн; №10264 від 13.09.2021 на суму 3600 00,00 грн; № 11054 від 18.01.2022 на суму 10 000,00 грн; № 11231 від 16.02.2022 на суму 20 000,00 грн; № 12001 від 26.10.2022 на суму 129 557,04 грн; № JBKLNCO8I від 28.12.2023 на суму 797 063,97 грн; № 15082 від 18.09.2024 на суму 826 886,03 грн та № 15544 від 29.01.2025 на суму 10,00 грн.
Проте ТОВ "ТЕХНОБЛОК" не виконало взяті на себе зобов`язання за договором у повному обсязі, товар відвантажено на загальну суму 820 157,04 грн.
Відвантаження відбулося у два етапи: 31.08.2021 у кількості 21 980 кг; 10.09.2021 - у кількості 21 100 кг., що підтверджується видатковими накладними від 31.08.2021 №УГ000022081 та від 13.09.2021 №УГ000022082, всього на загальну суму 820 157,04 грн.
04.04.2023 на адресу ТОВ "КРУК" надійшло повідомлення від ТОВ "ТЕХНОБЛОК" від 08.03.2023 про готовність товару для передання у кількості 106,92 тон сої на загальну суму 797 063 грн 97 коп. 
Представники покупця тричі приїздили на місце, визначене сторонами договору для приймання-передачі товару: вул. Вокзальна, 60 смт. Краснопілля Краснопільський район Сумської області для отримання товару, відповідно до повідомлення позивача про готовність товару від 08.03.2023, видаткових накладних № 15 від 07.03.2023 на суму 348 803 грн 57 коп. на 21,304 тони соєвих бобів та № 16 на суму 350 375 грн 35 коп. на 21,4 тони соєвих бобів. У відвантаженні соєвих бобів ТОВ "Краснопільське ХПП", у якого на зберіганні знаходився товар, зарезервований для поставки позивачеві, відмовило у зв`язку з відсутності зазначеного товару, про що позивачем було складено акти № 1 від 03.01.2024, № 2 від 15.01.2024, та № 3 від 24.01.2024.
29.01.2025 позивачем було повністю виконано взяті на себе зобов`язання за договором, а саме сплачено передплату у розмірі 80 % вартості товару.
У зв`язку з цим позивачем на адресу відповідача було направлено лист-вимогу вих. № 18 від 30.01.2025 про підготовку документів передбачених п.4.4 договору купівлі-продажу № б/н від 20.08.2021 укладеного між сторонами та відвантаження товару. 
У цьому листі також було запропоновано відповідачеві розірвати договір купівлі-продажу № б/н від 20.08.2021 у досудовому порядку. 
Оскільки ця вимога позивача була проігнорована відповідачем, позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору та стягнення з відповідача 1 623 960,00 грн - попередньої оплати, а також 167 824,03 грн - пені, 16 551,04 грн - 3% річних та 57 475,79 грн - інфляційних втрат.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції
Господарський суд міста Києва рішенням від 19.11.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026, у справі №910/7171/25, позов задовольнив частково. Розірвав Договір купівлі-продажу № б/н, укладений 20.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КРУК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОБЛОК». Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» грошові кошти у розмірі 1 623 960 грн 00 коп., пеню у розмірі 152 340 грн 80 коп., 3 % річних у розмірі 14 949 грн 33 коп., інфляційні втрати у розмірі 57 475 грн 79 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 22 187 грн 71 коп. В іншій частині позовних вимог відмовив.
Рішення судів мотивовані тим, що оскільки відповідач у визначений строк не поставив товар, чим порушив умови Договору та приписи статті 663 ЦК України, позивач скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 693 ЦК України, та звернувся до Товариства з вимогою повернути суму попередньої оплати, яка не була виконана відповідачем, а тому позовна вимога в частині стягнення суми попередньої оплати у розмірі 2 707 759,12 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
З огляду на те, що відповідачем істотно порушено свої зобов`язання за договором в частині поставки товару, позовна вимога про розірвання договору також підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції також здійснив власний розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат, з яким погодився суд апеляційної інстанції, у зв`язку з чим частково задовольнили позовні вимоги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноблок" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 у справі № 910/7171/25, у якій просило її скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України відповідач вказав на те, що судами порушено ст.ст. 13, 75, 76, 77, 86, ч. 5 ст. 236 ГПК України щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду цієї справи без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 19.03.2024 у справі №910/3016/23, від 25.05.2023 у справі № 909/983/16, від 24.10.2023 у справі № 911/2093/21.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Навів орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, який складає 50000 грн. Зазначив, що остаточний розмір витрат на професійну правничу допомогу буде визначений у відповідності до ст. 129 ГПК України.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанцій
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Підставою касаційного оскарження скаржником визначено пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов?язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду. 
Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить у першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
Водночас, Верховний Суд у силу приписів статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові судів попередніх інстанцій чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Обґрунтовуючи наявність передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження судових рішень, відповідач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме ст.ст. 13, 75, 76, 77, 86, ч. 5 ст. 236 ГПК України щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду цієї справи.
За доводами скаржника аналіз наведеної ним судової практики, а саме постанов Верховного Суду від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 19.03.2024 у справі №910/3016/23, від 25.05.2023 у справі № 909/983/16, від 24.10.2023 у справі № 911/2093/21 свідчить, що всі наведені ним постанови встановлюють стандарти судового розгляду, які є обов`язковими для судів під час розгляду справ, відповідно до яких: суди повинні не просто перелічити докази, а надати оцінку кожному важливому аргументу сторін; якщо сторона не заперечила проти певного доводу позивача у відзиві або визнала його у поясненнях, такий факт вважається встановленим; суд зобов`язаний не просто оцінювати докази, а порівнювати їх в порядку застосування принципу «вірогідності доказів».
Однак, на думку скаржника, викладені у цих постановах висновки щодо застосування норм процесуального права, суд апеляційної інстанції не врахував та не здійснив належного дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів, визначених ГПК України.
Вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував, що на нього покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були, у зв`язку з чим неправильно оцінив надані позивачем докази, на підтвердження наявності обставин які на думку позивача є підставою для розірвання договору. Оскільки позивач просив суд розірвати договір на тій підставі, що він як покупець приїхав у місце відвантаження товару для здійснення його самовивозу, а продавець відмовив у відвантаженні товару, що підтверджується актами від №1 від 03.01.2024, №2 від 15.01.2024, №3 від 24.01.2024, при тому, що свої зобов`язання із здійснення попередньої оплати товару покупець виконав лише 29.01.2025, тобто акти про відмову у відвантажені товару станом на січень 2024 були обґрунтовані, оскільки відвантаженню товару передує здійснення оплати за такий товар.
За доводами касаційної скарги відповідача, позивачем не було надано належних доказів, які б підтверджували відмову продавця у відвантаженні товару після 29.01.2025. А суд апеляційної інстанції встановив порушення умов договору щодо не відвантаження товару (у покупця існує обов`язок самовивозу товару) на підставі того, що продавець не надав відповідь на письмову вимогу продавця (вимога покупця повернулась до нього за закінченням терміну зберігання). Зокрема, позивачем надано копію листа-вимоги №18 від 30.01.2025, копію опису вкладення в цінний лист, який не містить номеру відправлення такого листа та копію чеку про відправку рекомендованого листа за номером 4220300857668 таким чином надані з боку позивача докази не дають можливості засвідчити відправку відповідачу саме вимоги про, яку говорить позивач, оскільки згідно чеку ТОВ «Крук» відправило рекомендований лист, а згідно опису цінний лист, проте опис не містить номеру відправлення який також має дублюватися на чеку, щоб підтвердити факт відправки документів згідно опису вкладення. Таким чином, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій ухвалили рішення з посиланням на докази, які не можуть підтверджувати факт того, що покупець з`явився у місце відвантаження товару після здійснення попередньої оплати у повному обсязі, а продавець відмовив йому або не забезпечив відвантаження товару, що є порушенням умов договору з боку продавця і це є підставою для розірвання договору з боку покупця.
Ненадання письмової відповіді з боку продавця на лист-вимогу №18 від 30.01.2025 не може бути підставою для розірвання договору у зв`язку з істотним порушенням його виконання з боку продавця, оскільки договір не містить обов`язку щодо направлення повідомлення про готовність товару до відвантаження.
Також судом не було надано оцінки розрахунку заборгованості зі сплати попередньої оплати зробленого відповідачем з посиланням на те, що відзив на позов не містить посилань на наявність заборгованості у позивача, а тому така обставина визнається відповідачем і не потребує доказуванню.
Судом апеляційної інстанції не було розглянуто клопотання відповідача про виключення з матеріалів справи неналежних доказів, які було подано в суді першої інстанції на стадії розгляду справи по суті без заявлення клопотання про визнання поважними причин пропуску строку на подання доказів та поновлення такого строку.
Надаючи оцінку цим доводам скаржника, касаційний суд зазначає, що наведені висновки Верховного Суду у справах № 910/20107/17, №910/3016/23, № 909/983/16, № 911/2093/21 є релевантними до спірних правовідносин, оскільки дотримання судами стандарту доказування та застосування статей 13, 75, 76, 77, 86, ч. 5 ст. 236 ГПК України здійснюється безвідносно до предмета та підстав позову у конкретній справі, його суб`єктного складу.
Однак, за результатами перегляду цієї справи в касаційному порядку не вбачається неврахування судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови зазначених висновків Верховного Суду щодо дотримання стандартів доказування та застосування, зокрема, статтей 79, 86, 236 ГПК України.
Так, з оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що висновки суду про невиконання відповідачем умов договору ґрунтуються на оцінці поданих учасниками справи доказів у їх сукупності. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач виконав покладений на нього обов`язок та сплатив на користь відповідача 80 % вартості товару в якості передоплати, що передбачено п. 3.2. договору.
Судом апеляційної інстанції оцінено доводи відповідача, що за його розрахунком, залишок несплаченої попередньої оплати складає 4 474,68 грн, та визнано їх необґрунтованими, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, у відзиві на позовну заяву відповідачем було визнано оплату попередньої оплати у повному обсязі.
Крім того, у рішенні суду в справі № 920/242/23 було встановлено, що у позивача станом на 28.12.2023 розмір заборгованості щодо здійснення попередньої оплати позивачем за договором становила 826 896,03 грн.
На виконання рішення Господарського суду Сумської області від 31.07.2024 у справі № 920/242/23 позивачем сплачено попередню оплату у сумі 826 886,03 грн, відповідно позивач виконав покладений на нього обов`язок та сплатив на користь відповідача 80 % вартості товару в якості передоплати, що передбачено п. 3.2. договору.
Отже, станом на 29.01.2025 позивачем здійснено оплату за договором у розмірі 2 444 117,04 грн, а відповідачем поставлено товар лише на суму 820 157,04 грн, відтак різниця щодо оплаченого та не поставленого товару складає - 1 623 960,00 грн (2 444 117,04 грн - 820 157,04 грн).
Оскільки умовами договору сторонами не визначено строки поставки товару, позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою вих. № 18 від 30.01.2025 про негайну підготовку документів передбачених п.4.4 договору та відвантаження товару згідно з п. 2.7. договору у семиденний строк, але не пізніше 10 лютого 2025 року. У цьому листі позивач також зазначив, що у разі неможливості відвантажити товар, просить повернути кошти на відповідний розрахунковий рахунок та запропоновано розірвати договір.
Доводи відповідача про неотримання вказаної вимоги спростовані наявним в матеріалах справи описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком від 30.01.2025. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а тому не може свідчити про неправомірність його дій.
Суд апеляційної інстанції також надав оцінку усним запереченням представника відповідача про неправомірність врахування судом першої інстанції цього листа, оскільки він був поданий не разом із позовною заявою, та відхилив їх. Суд апеляційної інстанції зазначив, що цей лист був наданий позивачем на стадії підготовчого провадження разом із відповіддю на відзив відповідача, що відповідає завданню та меті підготовчого провадження, передбаченої приписами ст.ст. 177, 182 ГПК України, зокрема щодо остаточного визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів. 
Наведене спростовує доводи касаційної скарги відповідача, що судом апеляційної інстанції не було розглянуто його клопотання про виключення з матеріалів справи неналежних доказів.
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що з огляду на наявні докази, останнім днем для виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару було 10.02.2025.
Доводи відповідача, що позивач не вчинив жодних необхідних дій для фактичного отримання товару, а саме не виконав обов`язку, покладеного на нього договором - забезпечити перевезення товару власним транспортом та, зокрема, не направив на адресу ТОВ «Краснопільське ХПП» жодних листів, заяв чи вимог і не узгодив дату та час вивезення продукції оцінено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції.
Зазначено, що згідно з розділом 2 Договору «Терміни та порядок прийняття-передачі Товару» місце навантаження Товару - Сумська обл., Краснопільський район, смт. Краснопілля. Місце розвантаження Товару - Сумська обл., м. Лебедин, вул. Залізнична, 55. Товар поставляється автомобільним транспортом Покупця за рахунок Покупця. Моментом переходу права власності на Товар вважається підписання товарно-транспортних накладних та(або) видаткових накладних. Товар може бути переданий партіями згідно письмово погоджених об`ємів та термінів. Продавець зобов`язаний передати товар після отримання передплати відповідно до п. 3.2. даного Договору.
У розділі 2 Договору відсутні умови, за яких у позивача виник обов`язок щодо направлення на адресу ТОВ «Краснопільське ХПП» листів та вимог на отримання товару.
Позивач на виконання розділу 2 Договору направив відповідачу вимогу, в якій вимагав передати товар із зазначенням строку відповідного розвантаження, що спростовує доводи відповідача про непогодження дати та часу вивезення продукції.
Оскільки товар не був поставлений позивачу до 10.02.2025 (включно), суди обох інстанцій дійшли висновку, що у позивача виникло право на повернення суми попередньої оплати, про яке позивач заявляв у відповідному листі-вимозі № 18 від 30.01.2025.
Право покупця відмовитися від договору купівлі-продажу у разі відмови продавця передати проданий товар гарантоване ч. 1 ст. 665 ЦК України.
Верховний Суд зазначає, що відповідно до частин першої та другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.
Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Крім того, згідно з приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто тягар доказування лежить на сторонах.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
З огляду на наведене Верховний Суд зазначає, що у розгляді цієї справи судом апеляційної інстанції надано оцінку доказам з урахуванням принципів належності, допустимості, достовірності та вірогідності. Порушень порядку надання та отримання доказів судом не встановлено.
Аргументи ж скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема статті 86 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо стандарту доказування "вірогідність доказів" та застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах, які наводить скаржник, фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог частини другої статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду, оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження за результатами перегляду справи в касаційному порядку, оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції у питанні дотримання стандартів доказування та застосування статті 86 ГПК України відповідає висновкам Верховного Суду про які зазначає скаржник у касаційній скарзі.
Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що судове рішення ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.
Судові витрати
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноблок" залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 у справі № 910/7171/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді О. Кролевець

В. Студенець