Справа №576/361/26 	
Номер провадження 22-ц/816/2352/26 	
Категорія - 70 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Худика А.М. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Черних О.М.,
з участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В. у присутності:
представника позивача ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_1 , на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 квітня 2026 року, ухвалене у складі судді Сапона О.В. у м. Глухів Сумської області, 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
 
Позивач звернувся до Глухівського міськрайонного суду Сумської області із позовом до  ОСОБА_4 , в якому просив змінити розмір аліментів, що стягуються з нього на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , стягнувши їх у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Свої вимоги мотивує тим, що судовим наказом Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2023 року з нього на користь відповідача були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина ( ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у розмірі однієї чверті його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття. Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2014 року з нього на користь ОСОБА_6 були стягнуті аліменти на утримання доньки ( ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку. На даний час, обставини змінилися таким чином, що позивач не в змозі сплачувати аліменти на утримання своїх дітей у вказаних розмірах.
У травні 2025 року позивач, будучи військовослужбовцем, отримав вибухову травму, результатом якої стало вогнепальне осколкове поранення м`яких тканин поверхні правої гомілки, вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин грудної клітки праворуч, загальний стан середньої важкості, післятравматична нейропатія великогомілкового нерва. Вважаючи, що змінилися його сімейні обставини та погіршився стан здоров`я, позивач просить змінити розмір аліментів.
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 квітня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів. 
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду будь-яких доказів того, що його сімейний стан змінився, а матеріальний стан погіршився. З матеріалів справи не вбачається, що позивач змінив місце роботи чи його заробітна плата зменшилась. Сама ж по собі та обставина, що з нього стягуються за судовими рішеннями аліменти на утримання двох дітей, ще жодним чином не свідчить про те, що майновий стан позивача настільки погіршився, що це потребує зменшення розміру аліментів на їх утримання. Приймаючи до уваги, що позивач не довів належними та допустимими доказами свої вимоги про зменшення розміру аліментів, визначених судовим наказом та рішенням суду, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
 
27.05.2026 представник позивача – адвокат Єфремова І.І. подала до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 квітня 2026 року по справі 576/361/26 та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Суд першої інстанції, в порушення норм, встановлених ст. 274 ЦПК України, розглянув справу у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, хоча визначення порядку розгляду справи про зменшення розміру аліментів не відноситься до категорії малозначних справ, які можливо розглядати в спрощеному порядку.
Позивач зазначає, що судом першої інстанції абсолютно не враховано той факт, що звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, відповідачем не було вказано, що позивач вже має дитину, на утримання якої з нього стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку. Також судом не взято до уваги, що позивач протягом тривалого часу проходив лікування після поранення, яке триває й досі та супроводжується больовим синдромом, а власне лікування після отриманої вибухової травми, подальше лікування та реабілітація потребують значних фінансових витрат. Судом першої інстанції не було враховано відповідь на відзив, в якому надано розрахунок грошового забезпечення позивача із врахуванням виплат аліментів на двох дітей.
Крім того, позивач вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі визначено положення статті 192 СК України, якою передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а також проігноровано правові висновки Верховного Суду щодо того, що зміна сімейного стану є самостійною підставою для зміни розміру аліментів. Також судом не досліджено докази в повній мірі, не дотримано вимог статті 89 ЦПК України, не надано належної оцінки жодному доказу, наданому позивачем, що, на думку апелянта, ставить під сумнів об`єктивний розгляд справи.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Єфремова І.І. повідомила, що позивач також звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про зменшення розміру аліментів (справа № 357/2416/26). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2026 року позов задоволено: розмір аліментів, що стягуються з позивача, зменшено з 1/4 до 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу). Разом із тим зазначене рішення на час розгляду цієї справи законної сили не набрало.
Узагальнені доводи та заперечення відзиву на апеляційну скаргу
 
30 червня 2026 року відповідач  ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначено, що на момент видачі судового наказу про стягнення аліментів позивач уже володів інформацією про стягнення з нього аліментів на утримання іншої дитини, проте із заявою про скасування судового наказу не звернувся. Також вказано, що сукупний розмір аліментів у розмірі 1/2 частки заробітку сам по собі не є підставою для їх зменшення, оскільки відповідно до вимог законодавства обмеження щодо відрахувань не поширюються на стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, а розмір відрахувань у таких випадках може становити до 70 відсотків заробітної плати.
Крім того, у відзиві зазначено, що скаржник не навів нових вагомих доказів зміни свого матеріального чи сімейного стану, не підтвердив належними та допустимими доказами погіршення свого майнового стану, не звільнився з роботи, його заробітна плата не зменшилась, а за наданими документами він має постійний та стабільний заробіток, а також нерухоме майно. Також звернуто увагу, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась задовго до поранення, що свідчить лише про недобросовісне ставлення до виконання батьківських обов`язків, у зв`язку з чим зроблено висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції і відсутність підстав для його скасування.
Позиція апеляційного суду щодо явки учасників справи та можливості апеляційного розгляду
 
У судове засідання з`явилась представник позивача – адвокат Єфремова І.І.
Позивач  ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_4 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилися. 
За змістом частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати справу у даному судовому засіданні за наявного складу учасників.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
27 липня 2019 року по 02 грудня 2024 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітню дитину – сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11-12).
Судовим наказом Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2023 року з позивача на користь відповідача  ОСОБА_4 були стягнуті аліменти на утримання малолітнього сина ( ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття (а.с. 17-18).
Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2014 року з позивача на користь ОСОБА_6 були стягнуті аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.07.2014 до досягнення дитиною повноліття.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин 1-2 ст. 3 Конвенції про права дитини держава в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (частин 1-2 ст. 27 Конвенції про права дитини).
Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону).
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (постанова Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 642/80/18).
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц).
Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав. Однак зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22) та від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23) Верховний Суд підтвердив: підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
У постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21) суд дійшов висновку, що факт народження у платника аліментів дитини в іншому шлюбі без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів наявності передбачених законом підстав для зменшення розміру аліментів, оскільки не надав належних і допустимих доказів зміни свого сімейного чи матеріального стану, зокрема погіршення майнового становища, зменшення доходу або виникнення інших істотних обставин, які б обґрунтовували необхідність зміни встановленого розміру аліментних зобов`язань. У зв`язку з цим суд відмовив у задоволенні позову. Апеляційний суд погоджується з такими висновками, визнавши їх законними та обґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при визначенні порядку розгляду справи
 
Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 2 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: 1) малозначні справи; 2) справи, що виникають із трудових відносин; 3) справи про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України одному з батьків, який проживає окремо від дитини, не має заборгованості зі сплати аліментів та якому інший із батьків відмовив у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Крім того, у порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися й інші справи, віднесені до юрисдикції суду, за винятком тих, що прямо визначені частиною 4 статті 274 ЦПК України.
Законом України від 19 червня 2024 року № 3831-IX «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах», який набрав чинності 19 липня 2024 року, внесено зміни до пункту 3 частини 6 статті 19 ЦПК України. Зокрема, перелік малозначних справ доповнено категорією справ про зменшення розміру аліментів.
Таким чином, починаючи з 19 липня 2024 року, для цілей ЦПК України малозначними є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані зі встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (пункт 3 частини 6 статті 19 ЦПК України).
Отже, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 495/4896/23 (провадження № 61-435св24), не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки вони сформовані до набрання чинності зазначеними змінами та не враховують нову редакцію пункту 3 частини 6 статті 19 ЦПК України.
В ухвалах від 2 лютого 2026 року у справі № 530/2326/24 (провадження № 61-453ск26), від 25 лютого 2026 року у справі № 294/1001/24 (провадження № 61-2221ск26), від 12 березня 2026 року у справі № 753/23491/24 (провадження № 61-2818ск26) та від 24 березня 2026 року у справі № 594/1318/25 (провадження № 61-3824ск26) Верховний Суд дійшов висновку, що справи, предметом яких є зменшення розміру аліментів, є малозначними в силу прямої вказівки закону і не потребують окремого визнання їх такими судом.
Окрім того, суд звертає увагу, що з позовом позивач звернувся 17.02.2026. Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 47).
31.03.2026 представник позивача – адвокат Єфремова І.І. подала відповідь на відзив (а.с. 59-64). 28.04.2026 судом ухвалено оскаржуване рішення.
Згідно зі статтею 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження вирішується судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Учасники справи не позбавлені права порушити питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, а суд – вирішити таке питання за наявності передбачених законом підстав.
Як убачається з матеріалів справи, після постановлення ухвали про відкриття провадження ні позивач, ні його представник, а також інші учасники справи не заявляли клопотань про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження або про розгляд справи з викликом сторін. У відповіді на відзив представник позивача також не порушувала такого питання.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, а тому наведені доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення норм процесуального права та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги про неповідомлення суду під час видачі судового наказу про наявність іншої дитини
 
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставину, яка має істотне значення для правильного вирішення справи, а саме те, що під час звернення відповідачки до суду із заявою про видачу судового наказу не було повідомлено про наявність у позивача іншої дитини, на утримання якої вже стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі: на одну дитину – 1/4, на двох дітей – 1/3, на трьох і більше дітей – половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, за умови, що така вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та не потребує залучення інших заінтересованих осіб.
Згідно зі статтею 167 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у його видачі. При цьому судовий наказ не підлягає апеляційному оскарженню, однак може бути скасований у порядку, встановленому розділом II ЦПК України.
Частиною першою статті 170 ЦПК України передбачено, що боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.
Водночас відповідно до частини сьомої статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу на підставі пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України боржник не наділений правом на подання заяви про скасування такого судового наказу, проте має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені позивачем обставини щодо неповідомлення під час видачі судового наказу про наявність у нього іншої дитини, на утримання якої стягуються аліменти, самі по собі не є підставою для задоволення позову про зменшення розміру аліментів.
Видача судового наказу про стягнення аліментів відповідно до пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України здійснюється у наказному провадженні за наявності визначених законом формальних підстав і не передбачає вирішення спору між сторонами щодо зміни розміру аліментів чи дослідження обставин, які можуть бути підставою для їх подальшої зміни.
Водночас законодавець, позбавивши боржника права на оскарження такого судового наказу, одночасно надав йому інший ефективний спосіб судового захисту – право звернутися з позовом про зменшення розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України та частини сьомої статті 170 ЦПК України.
Отже, предметом доказування у цій справі є не обставини видачі судового наказу чи повнота відомостей, повідомлених заявником під час звернення із заявою про його видачу, а наявність передбачених статтею 192 СК України підстав для зміни раніше визначеного розміру аліментів, а саме зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін чи інших обставин, що мають істотне значення.
Сам по собі факт існування на момент видачі судового наказу іншого судового рішення про стягнення з позивача аліментів на користь іншої дитини не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Така обставина підлягає оцінці судом лише у сукупності з іншими доказами, які підтверджують наявність передбачених статтею 192 СК України підстав для зміни розміру аліментів.
Щодо відсутності доказів погіршення матеріального стану позивача
 
Суд критично оцінює доводи позивача про істотне погіршення його матеріального стану у зв`язку з отриманими пораненнями, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами.
Як убачається з долучених самим позивачем до позовної заяви медичних документів, 12 травня 2025 року позивач отримав перше бойове поранення (вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин правої гомілки), а 20 травня 2025 року – друге бойове поранення (вогнепальне осколкове непроникаюче сліпе поранення грудної клітки) (а.с. 29).
З матеріалів справи також убачається, що 13 липня 2025 року командуванням військової частини НОМЕР_1 позивача було направлено на лікування до університетської клініки Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, де в період з 16 по 22 липня 2025 року він проходив стаціонарне лікування у неврологічному відділенні з діагнозом: G57.8 – посттравматична нейропатія правого великогомілкового нерву з чутливими порушеннями (а.с. 36-38).
Водночас із виписки з медичної картки стаціонарного хворого від 05 серпня 2025 року вбачається, що «СМАРТ-цілі поточного циклу реабілітації досягнуті, пацієнт виписаний у в/ч НОМЕР_1 » (а.с. 34-35). Отже, на момент виписки лікування та реабілітацію позивач завершив.
Крім того, відповідно до довідки форми № 5, виданої командуванням в/ч НОМЕР_1 , 31 липня 2025 року, позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та перебуває на всіх видах забезпечення (а.с. 28). Наведене свідчить про те, що після завершення лікування та реабілітації позивач продовжив проходження військової служби, перебуває на повному державному забезпеченні та отримує належне йому грошове забезпечення.
При цьому жодних належних і допустимих доказів того, що після завершення лікування та повернення до проходження військової служби розмір грошового забезпечення позивача зменшився, він втратив працездатність, був звільнений із військової служби, переведений на нижче оплачувану посаду чи зазнав інших обставин, які б свідчили про істотне погіршення його матеріального становища, матеріали справи не містять, а позивач таких доказів суду не надав.
Отже, сам по собі факт отримання позивачем бойових поранень за відсутності доказів їх впливу на його подальшу працездатність, проходження військової служби та розмір одержуваного ним грошового забезпечення не свідчить про зміну його матеріального стану в розумінні статті 192 Сімейного кодексу України та не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів.
Щодо доводів апеляційної скарги про розмір відрахувань із доходу позивача
 
Суд критично оцінює наведений в апеляційній скарзі розрахунок залишку грошових коштів, які залишалися після сплати аліментів.
Так, в апеляційній скарзі представник позивача навів розрахунок доходу позивача, сум утриманих коштів та залишку грошових коштів після їх сплати за кожен місяць (зокрема за липень 2025 року – 15 173,51 грн, серпень 2025 року – 6 938,88 грн, грудень 2025 року – 22 811,65 грн, … січень 2026 року – 53 045,02 грн, лютий 2026 року – 27 394,86 грн).
Разом з тим зі змісту наведеного розрахунку вбачається, що до складу відрахувань представником позивача включено не лише поточні аліментні платежі, а й суми, сплачені на погашення заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла раніше.
Під час апеляційного розгляду представник позивача підтвердила, що на момент апеляційного розгляду заборгованість зі сплати аліментів позивачем погашена повністю.
За таких обставин суд вважає, що наведений в апеляційній скарзі розрахунок сам по собі не може свідчити про реальний обсяг коштів, які залишалися у розпорядженні позивача після виконання ним поточних аліментних зобов`язань. Відтак зазначений розрахунок не є достатнім доказом того, що саме поточний розмір аліментних платежів об`єктивно позбавляв позивача необхідних коштів для забезпечення власних потреб або свідчив про істотну зміну його матеріального становища.
Щодо доводів про перевищення максимально допустимого розміру аліментів
 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що сукупний розмір аліментів, які стягуються з позивача на утримання двох дітей, є надмірним або таким, що суперечить вимогам закону.
Відповідно до статті 180 СКУ батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому статті 181, 182 та 183 СК України визначають способи, критерії та порядок визначення розміру аліментів, однак не встановлюють максимально допустимого сукупного розміру аліментів, які можуть стягуватися з платника на користь кількох дітей за різними судовими рішеннями.
Положення частини п`ятої статті 183 СК України, якими передбачено можливість видачі судового наказу про стягнення аліментів у розмірі однієї четвертої частини заробітку (доходу) на одну дитину, однієї третини – на двох дітей та половини – на трьох і більше дітей, регулюють виключно порядок визначення розміру аліментів у межах конкретної вимоги про їх стягнення та не встановлюють загального законодавчого обмеження сукупного розміру аліментних зобов`язань особи.
Законодавство пов`язує можливість зміни раніше визначеного розміру аліментів не із досягненням певного сукупного відсотка від доходу платника, а виключно з наявністю підстав, передбачених статтею 192 СК України, зокрема зміною матеріального або сімейного стану, погіршенням чи поліпшенням здоров`я когось із сторін або іншими обставинами, що мають істотне значення.
Отже, саме по собі стягнення аліментів на користь двох дітей за різними судовими рішеннями у сукупному розмірі, який перевищує одну третину чи навіть половину доходу платника, не свідчить про незаконність такого стягнення та не є самостійною підставою для зменшення розміру аліментів. Вирішальне значення для застосування статті 192 СК України має доведеність обставин, які свідчать про істотну зміну матеріального чи сімейного стану платника або інших передбачених законом підстав, а не сам розмір аліментних платежів у відсотковому співвідношенні до його доходу.
Таким чином, у сукупності надані позивачем докази не підтверджують наявності передбачених статтею 192 СК України обставин, які б свідчили про істотну зміну його матеріального чи сімейного стану або про таке погіршення стану здоров`я, що об`єктивно вплинуло на його матеріальне становище та можливість виконувати обов`язок щодо утримання неповнолітньої дитини. Наведені позивачем обставини щодо отримання бойових поранень, проходження лікування та реабілітації, а також розрахунок отриманого доходу і здійснених відрахувань із заробітної плати не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни визначеного судовим наказом розміру аліментів. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених статтею 192 СК України правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення та не є підставою для його скасування.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги. 
 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення в оскаржуваній частині слід залишити без змін.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Оскільки предметом розгляду у цій справі є позов про зменшення розміру аліментів, який відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України належить до категорії малозначних справ, постанова апеляційного суду відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись статтями 19, 368, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, Сумський апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 03 липня 2026 року.

Головуючий -  	А.М. Худик	

Судді: В.І. Криворотенко 

О.М. Черних