П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року м. Київ

Справа №754/2127/25
Апеляційне провадження №22-ц/824/3599/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року, ухвалених під головуванням судді Панченко О.М. у м. Київ,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:
- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру загальною площею 39,00 кв. м, житловою площею - 18,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 25 вересня 2019 року № 164999867 зареєстрована за ОСОБА_1 ; 
- визнати право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 39,00 кв. м, житловою площею - 18,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за одну другу частки ринкової вартості однокімнатної квартири загальною площею 39,00 кв. м, житловою площею - 18,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 967000 грн; 
- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль SKODA OCTAVIA 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 ;
- визнати право власності на автомобіль SKODA OCTAVIA 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за одну другу частки ринкової вартості автомобіля SKODA OCTAVIA 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 279 500 грн;
- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотоцикл GEON DAKAR GNS 300 2023 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 ; 
- визнати право власності на мотоцикл GEON DAKAR GNS 300 2023 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 за ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за одну другу частки ринкової вартості мотоцикла GEON DAKAR GNS 300 2023 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , в сумі 64000 грн; 
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати в сумі 53150 грн: з яких 40 000 грн - витрати на правову допомогу, 13150 грн - витрати на оплату судового збору.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 березня 2016 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Від даного шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю, яка самостійно утримує дитину. У сторін є об`єкти права спільної сумісної власності подружжя: однокімнатна квартира загальною площею 39,00 кв. м, житловою площею - 18,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , приблизна ринкова вартість становить 1935000 грн; автомобіль SKODA OCTAVIA 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , приблизна ринкова вартість складає 559000 грн; мотоцикл GEON DAKAR GNS 300 2023 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , приблизна ринкова вартість складає 129000 грн. Вказане майно придбано за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Вартість майна визначена позивачем, виходячи з реальних витрат на його придбання. 
Вказаним майном володіє та користується ОСОБА_1 . Спірне майно складають неподільні речі, тому єдиним варіантом вирішення спору ОСОБА_2 бачить у відмові від її частки у праві спільної сумісної власності на це майно і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. ОСОБА_1 відмовляється від добровільного врегулювання цього спору.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про поділ спільного майна - задоволено.
Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру загальною площею 39,00 кв. м, житловою площею - 18,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 25 вересня 2019 року № 164999867 зареєстрована за ОСОБА_1 .
Визнано право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 39,00 кв. м, житловою площею - 18,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за одну другу частки ринкової вартості однокімнатної квартири загальною площею 39,00 кв. м, житловою площею - 18,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 967 000 грн. 
Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль SKODA OCTAVIA 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 . 
Визнано право власності на автомобіль SKODA OCTAVIA 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за одну другу частки ринкової вартості автомобіля SKODA OCTAVIA 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 279500 грн. 
Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотоцикл GEON DAKAR GNS 300 2023 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 .
Визнано право власності на мотоцикл GEON DAKAR GNS 300 2023 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 за ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за одну другу частки ринкової вартості мотоцикла GEON DAKAR GNS 300 2023 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , в сумі 64500 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на оплату судового збору в сумі - 13150 грн.
Рішення мотивоване тим, що право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача компенсації різниці вартості майна не порушить його права, оскільки, виділивши відповідачу квартиру, автомобіль та мотоцикл у власність, він стає одноосібним власником цього майна, тому його не можна вважати неплатоспроможним. Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_2 підлягають повному задоволенню.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_2  про ухвалення додаткового рішення - задоволено. Ухвалено у даній справі додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи у розмірі 40 000 грн.
Додаткове рішення мотивоване тим, що представником ОСОБА_2 - адвокатом Шахновським О.О. у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених судових витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, а саме: Договір про надання правничої (правової) допомоги №1 від 30 січня 2025 року; Додаткова угода №1 від 30 січня 2025 року про надання правничої (правової) допомоги від 30 січня 2025 року; Акт приймання-передачі наданих робіт від 18 вересня 2025 року. При ухвалені рішення не було вирішено питання щодо стягнення правничої допомоги понесеної ОСОБА_2 , що є підставою для ухвалення додаткового судового рішення. За таких обставин, суд дійшов висновку за можливе задовольнити заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Шахновського О.О. в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 40 000 грн. 

Не погодився із рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що у випадку множинності об`єктів майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15 квітня 2020 року у справі №565/495/18, від 09 червня 2021 року у справі у справі №537/5528/16.
Зазначає, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що речі, щодо яких заявлено позовні вимоги (зокрема квартира) є неподільними.
Крім того, позивач обрала конкретний спосіб захисту своїх прав у вигляді стягнення компенсації вартості майна, хоча не надала жодного доказу відносно необхідності саме такого варіанту поділу.
Звертає увагу, що при визначенні компенсації вартості частки в спільному майні суд має враховувати можливість сторони компенсувати вартість частки, від якої на його користь відмовляється інша сторона спору. Натомість позивач не надала жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про майнову спроможність скаржника здійснити компенсаційні виплати відповідно до ухваленого рішення.
Вказує, що орієнтовний розрахунок судових витрат складає 40 000 грн.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вирішити питання судових витрат. 

В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції розглянув заяву позивача про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу без повідомлення учасників справи, а тому він був позбавлений можливості надати свої заперечення проти таких вимог та довести неспівмірність витрат на правничу допомогу.
Звертає увагу, що разом з заявою про розгляд справи без його участі, представник позивача зобов`язаний був подати доказ фактично понесених витрат - квитанцію про оплату послуг. Відсутність вказаного доказу робить неможливим перевірити дійсний розмір витрат на правничу допомогу. 
Зазначає, що представника позивача не був позбавлений можливості подати докази понесених витрат до закінчення судових дебатів, але в подальшому у своїй заяві належним чином не обґрунтував поважність неподання цих доказів до закінчення судових дебатів. Тому представником позивача порушено порядок подання доказів про понесення фактичних судових витрат, а також не надано доказів, які б свідчили, що витрати дійсно понесені у заявленому розмірі. 
На підставі викладеного, просить скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

У відзивах на апеляційні скарги адвокат Шахновський О.О. в інтересах ОСОБА_2 , просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а рішення Деснянського районного суду містка Києва від 18 вересня 2025 року та додаткове Деснянського районного суду містка Києва від 02 жовтня 2025 року - залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу.
Зазначає, що оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими. 

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представники адвокати Негода К.О. та Білінський Б.П. підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.
ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Судове засідання в режимі відеоконференції не вдалося провести з технічних причин. Про ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо, несе учасник справи, який подав відповідну заяву, що роз`яснено в ухвалі апеляційного суду від 05 березня 2026 року.
За таких обставин та керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності сторони позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду стороною відповідача було заявлено клопотання про долучення доказів у справі, а саме складених на замовлення відповідача звітів про оцінку спірного майна.
Вирішуючи вказане клопотання колегія суддів виходила з такого.
Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Положеннями ч.ч.3,4 ст. 83 ЦПК України визначено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
А положеннями ч. 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 19 жовтня 2021 року у справі № 903/533/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 638/6852/18).
З наведених обставин справи вбачається, що при розгляді справи судом першої інстанції стороною відповідача не було подано і не було заявлено про такі докази. Сторона відповідача приймала участь через представника, який неодноразово звертався до суду з різного роду клопотаннями. Посилання відповідача на неналежну роботу представника не можуть бути прийняті до уваги апеляційного суду з огляду на те, що сторона самостійно здійснює вибір свого представника, а суд діючи в межах принципів змагальності і диспозитивності не може втручатись у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів, а має вирішити спір на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи відсутність поважних і виняткових обставин якими зумовлено неподання позивачем цих доказів до суду першої інстанції, нові докази надані в судовому засіданні апеляційного суду, не приймаються колегією суддів під час апеляційного перегляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 29 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 216. (т.1, а.с. 26)
Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т.1, а.с. 25)
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.11.2024 по справі № 754/11557/24 (провадження № 2/754/5454/24) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю. (т.1, а.с. 30)
Позивач ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , як внутрішньо-переміщені особи, що підтверджується довідками №3003-5000122297 від 29 вересня 2016 року та №3003-5347 від 19 грудня 2014 року. (т.1, а.с. 21, 23)
Копією договору оренди квартири від 15 серпня 2024 року підтверджується, що позивач орендує кв. АДРЕСА_2 . (т.1, а.с. 15-16)
Відповідно до довідки від 20 квітня 2017 року № 0000183474 відповідач ОСОБА_1 , як внутрішньо-переміщена особа зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . (т.1, а.с. 23) 
За період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано таке майно:
однокімнатна квартиру загальною площею 39,00 кв. м, житловою площею - 18,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; (т.1, а.с. 17-18, 20)
мотоцикл GEON DAKAR GNS 300 2023 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 04 лютого 2025 року (т.1, а.с. 12,97).
автомобіль SKODA OCTAVIA 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 04 лютого 2025 року; (т.1, а.с. 13)
До справи позивачем ОСОБА_2 було долучено копію звіту про експертну оцінку ринкової вартості нерухомого майна від 28 липня 2025 року здійсненого ФОП ОСОБА_5 , відповідно до якого ринкова вартість житлової 1-кімнатної квартири, загальною площею 39,00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 становить 1 935 000 грн. (т.1, а.с. 125-128)
Відповідно до звіту про експертну оцінку вартості колісного транспортного засобу від 28 липня 2025 року здійсненого ФОП ОСОБА_5 на замовлення сторони позивача, ринкова вартість об`єкту оцінки - колісно транспортного засобу, а саме - Skoda Octavia A5 Combi, тип - легковий універсал, ідентифікаційний номер шасі транспортного засобу (VIN - код) - НОМЕР_3 , рік випуску - 2016, колір - чорний, об`єм двигуна - 1595 куб.см., державний реєстраційний номер - НОМЕР_1 , визначена станом на 28 липня 2025 року, для подальшого розподілу майна та розрахунку суми судового збору, без урахування ПДВ, складає: 559 000 грн (т.1, а.с. 111-113).
Згідно звіту про експертну оцінку вартості колісного транспортного засобу від 28 липня 2025 року здійсненого ФОП ОСОБА_5 на замовлення позивача, ринкова вартість об`єкту оцінки - колісно транспортного засобу, а саме - GEON DAKAR GNS 300, тип - мотоцикл, ідентифікаційний номер шасі транспортного засобу (VIN - код) НОМЕР_4 , рік випуску - 2023, колір - білий, об`єм двигуна - 279 куб.см., державний реєстраційний номер - НОМЕР_2 , визначена станом на 28 липня 2025 року, для подальшого розподілу майна та розрахунку суми судового збору, без урахування ПДВ, складає: 129 000 грн. (т.1, а.с. 118-120).

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В силу положень ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК). За змістом ч. 4 ст. 71 СК присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Усталена судова практика вказує на те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325 цс 18; у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц,; від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, від 08 лютого 2021 року у справі № 712/11098/18, від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 та інших.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц ).

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених обставин справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 березня 2016 року, який був розірваний рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 листопада 2024 року.
У позовних вимогах позивач заявила про поділ майна набутого у шлюбі шляхом визнання його спільним майном подружжя та стягнення на її користь з відповідача грошової компенсації за частки спільного майна.

Сторонами визнано, що спірне майно було придбане ними в період шлюбу. При цьому відповідачем не спростована презумпція спільності майна подружжя. Доводів щодо скасування рішення суду в частині визнання майна спільною сумісною власністю апеляційна скарга не містить, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції не становить предмет апеляційного перегляду.
Наведені відповідачем у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції лише в частині компенсації вартості часток майна. 
Суд першої інстанції першої інстанції виходив з даних наданих стороною позивача, а саме звітів про оцінку майна, згідно з якими: вартість квартири становить 1 935 000 грн, а частини з указаної суми складає - 967500 грн, ринкова вартість транспортного засобу - Skoda Octavia A5 Combi, д.н.з. НОМЕР_1 складає 559 000 грн - частки від якої становить 279500 грн, ринкова вартість транспортного засобу GEON DAKAR GNS 300, тип - мотоцикл, д.н.з. НОМЕР_2 , складає 129000 грн з якої частки - 64500 грн.
Стороною відповідача в суді першої інстанції не були надані доказі на спростування наданих стороною позивача доказів на підтвердження вартості спірного майна. Докази надані відповідачем на стадії апеляційного перегляду не були прийняті до розгляду, так як були подані з порушенням порядку визначеного процесуальним законом, а тому не оцінюються апеляційним судом. 
У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Враховуючи наведене апеляційний погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визначення вартості майна, що є предметом спору. 
Відповідач фактично володіє спірним майном одноособово, що ним визнано, зокрема в судовому засіданні апеляційного суду. 
Спільне користування майном, яке є однокімнатною квартирою, одним автомобілем та одним мотоциклом, є неможливим, та позивач заперечує щодо цього. А тому колегія суддів погоджується і із висновком суду першої інстанції про доцільність присудження компенсації половини ринкової вартості вищевказаного майна.
При цьому відповідач не запропонував іншого способу вирішення спору чи вирішення його в добровільному порядку мирним шляхом. Тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач обрала конкретний спосіб захисту своїх прав у вигляді стягнення компенсації вартості майна, хоча не надала жодного доказу відносно необхідності саме такого варіанту поділу, колегія суддів відхиляє.
Відповідач заперечуючи проти компенсації не стверджував про відсутність у нього фінансової можливості та відповідних доказів не надав. Доводи його апеляційної скарги про недоведеність позивачем його платоспроможності колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обов`язок доведення покладається на ту сторона, яка вказує на ці обставини.
Колегія суддів зауважує, що майно було придбано у шлюбі і має статус спільного, тому такий спосіб захисту передбачений вимогами чинного законодавства, при цьому закон не покладає на позивача обов`язок доводити необхідність обрання такого способу поділу, натомість відповідач заперечуючи проти такого способу мав надати належні і допустимі докази. 
Слід звернути увагу на те, що відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником, а тому стягнення компенсації за таке майно позивачеві відповідає засадам розумності і справедливості. 
Інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішення спору по суті повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Окрім цього відповідач оскаржив й додаткове рішення районного суду, яким з нього на користь позивача стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 40000 грн.

За змістом апеляційної скарги відповідач вказує, що підставою скасування додаткового рішення є відсутність надання позивачем доказів понесених витрат.
Відповідно до справи позивач у позовній заяві заявила, що її витрати на правничу допомогу орієнтовно будуть складати 40000 грн. (т.1 а.с. 3)
В ході розгляду справи в суді першої інстанції приймав представник позивача - адвокат Шахновський О.О., який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 30 січня 2025 року. (т.1 а.с.5)
22 вересня 2025 року представник позивача - адвокат Шахновський О.О. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у який просить вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою, в розмірі 40000 грн.
До заяви долучено копії наступних документів: договір про надання правничої (правової) допомоги № 1 від 30 січня 2023 року укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Шахновським О.О. (т.1 а.с. 158-160), акт приймання передачі правничої допомоги від 18 вересня 2025 року, де у п. 3 вказано, що вартість наданих послуг складає 40000 грн, (т.1 а.с. 161) та ордер на надання правничої допомоги від 30 січня 2025 року. (т.1 а.с. 162)

Частиною 1 ст. 270 ЦПК України передбачено випадки для ухвалення додаткового рішення. Так, зокрема, згідно п.4 цієї норми, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 3,4 цієї ж статті, в редакції чинній на час ухвалення додаткового рішення, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Такі висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 грудня 2025 року по справі № 736/1509/24.
Крім того, ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката.
Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року по справі № 727/4597/19 та від 15 вересня 2021 року по справі № 440/4206/19.

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача було здійснено заяву про компенсацію судових витрат на стадії розгляду справи судом першої інстанції. При цьому матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_2 послуг, наданих адвокатом Шахновим О.О. в суді першої інстанції.
Заява подана позивачем в порядку і строки визначені процесуальним законом. 
Сторона відповідача в суді першої інстанції не скористалась правом надання заперечень щодо розміру заявлених позивачем судових витрат. 
Посилання сторони відповідача на відсутність їх повідомлення про судове засідання щодо розгляду питання про ухвалення додаткового рішення не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки на час його ухвалення положення ч. 3 ст. 270 ЦПК України, визначали, що в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати розгляд здійснюється без повідомлення учасників справи.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження сплати послуг наданих адвокатом є безпідставними, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
У зв`язку з цим суд першої інстанції, діючи в межах принципів змагальності та диспозитивності, зробив правильний висновок що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає вся сума понесених витрат на професійну правничу допомогу, що становить 40000 грн. 
Судом першої інстанції вірно вирішено по суті процесуальне питання щодо компенсації судових витрат. Тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу на додаткове рішення 02 жовтня 2025 року слід залишити без задоволення.

В порядку визначеному ст.141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, судові витрати понесені стороною відповідача на стадії апеляційного перегляду справи не підлягають до компенсації за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року - залишити без задоволення
Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 01 червня 2026 року.