Справа № 560/6833/26
	
РІШЕННЯ
іменем України
03 липня 2026 року	м. Хмельницький	
Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Божук Д.А. 
за участю:	секретаря судового засідання Коваль Д.Л.  представника позивача Білого В.В. представника позивача Ахтимчука С.І. представника відповідача Трасковської С.В. представника відповідача Марущак О.Б. 	
розглянувши адміністративну справу за позовом приватного підприємства "Аслан-Текстиль" до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить:
1. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 16.01.2026 № 1511/2201-0701 Головного управління ДПС у Хмельницькій області.
2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 16.01.2026 № 1512/2201-0701 Головного управління ДПС у Хмельницькій області.
3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПН» від 16.01.2026 № 1513/2201-0701 Головного управління ДПС у Хмельницькій області.
4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПС» від 16.01.2026 № 1514/2201-0701 Головного управління ДПС у Хмельницькій області.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області проведено документальну планову виїзну перевірку приватного підприємства «Аслан-Текстиль» за період з 01.04.2021 по 30.06.2025, за результатами якої складено акт від 20.10.2025 №21066/22-01-07-14/33591036.
На зазначений акт позивачем подано заперечення, за результатами розгляду яких відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку, результати якої оформлено актом від 25.12.2025 №25238/22-01-07-01/33591036.
На підставі вказаного акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Р» від 16.01.2026 №1511/2201-0701 та №1512/2201-0701, форми «ПН» від 16.01.2026 №1513/2201-0701, а також форми «ПС» від 16.01.2026 №1514/2201-0701.
Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до Державної податкової служби України, однак рішенням від 30.03.2026 №8036/6/99-00-06-01-01-06 скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення – без змін.
Позивач вважає висновки податкового органу необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені без належного дослідження первинних документів. Зазначає, що витрати на придбання дизельного пального, вапна, купоросу залізного технічного, масел, промислової оливи, солі таблетованої та каустичної соди безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю підприємства, обумовлені технологічним процесом виробництва та підтверджуються належними первинними документами.
Також зазначає, що вимоги щодо ведення товарної книги кількісного руху нафти і нафтопродуктів за формою №31-НП на підприємство не поширюються, оскільки воно не здійснює діяльності у сфері обігу нафтопродуктів, а використовує дизельне пальне виключно для забезпечення виробничого процесу.
Крім того, позивач стверджує, що під час здійснення операцій з нерезидентами дотримано вимоги податкового законодавства, а тому відсутні підстави для коригування фінансового результату до оподаткування на 30 відсотків вартості придбаних товарів.
Також позивач не погоджується з висновками контролюючого органу щодо заниження податку на додану вартість та необхідності складення окремих зведених податкових накладних, оскільки придбані товари та матеріали використовувалися у власній господарській діяльності підприємства.
Зазначає, що під час проведення позапланової перевірки відповідач вийшов за межі предмета перевірки, дослідивши питання списання купоросу залізного технічного, яке не було предметом поданих заперечень до акта перевірки від 20.10.2025.
Щодо застосування штрафних санкцій за неподання повідомлень за формою №20-ОПП позивач вказує на відсутність правових підстав для притягнення його до відповідальності.
З огляду на наведене просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.01.2026 №1511/2201-0701, №1512/2201-0701, №1513/2201-0701 та №1514/2201-0701.
Ухвалою суду від 04.05.2026 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що за результатами документальної планової та документальної позапланової виїзних перевірок ПП «Аслан-Текстиль» встановлено порушення вимог податкового законодавства, які полягали у безпідставному включенні до складу витрат вартості товарно-матеріальних цінностей, використання яких не підтверджено належними первинними документами, нездійсненні коригування фінансового результату до оподаткування на 30 відсотків вартості товарів, придбаних у нерезидентів з низькоподаткових юрисдикцій, а також у ненарахуванні податкових зобов`язань з податку на додану вартість та нескладенні відповідних податкових накладних.
Вказує, що позивачем не надано належних первинних документів, які б підтверджували фактичне використання у господарській діяльності дизельного пального, вапна меленого негашеного, купоросу залізного технічного, масла для в`язальних машин, промислової оливи, солі таблетованої та соди каустичної у задекларованих обсягах, а тому витрати на їх придбання правомірно не враховано при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток.
Також зазначає, що позивач не підтвердив відповідність операцій з нерезидентами принципу «витягнутої руки» у порядку, встановленому статтею 39 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим був зобов`язаний збільшити фінансовий результат до оподаткування на 30 відсотків вартості придбаних товарів відповідно до підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України.
Крім того, відповідач вважає обґрунтованими висновки перевірки щодо необхідності нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість відповідно до пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, оскільки позивач не підтвердив використання спірних товарно-матеріальних цінностей у межах власної господарської діяльності.
Щодо доводів позивача про вихід контролюючого органу за межі предмета позапланової перевірки зазначає, що під час її проведення досліджувалися господарські операції та документи, які безпосередньо стосувалися предмета оскарження та правильності формування податкових показників, а тому порушення вимог податкового законодавства з боку контролюючого органу відсутні.
Вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Протокольною ухвалою від 26.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
В судовому засіданні 01.07.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав.
Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просив відмовити.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області на підставі статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пункту 77.1, пункту 77.4 статті 77, пункту 82.1 статті 82, підпункту 69.35-2 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.2010 (зі змінами та доповненнями), плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків на 2025 рік, на підставі наказу Головного управління у Хмельницькій області від 20.08.2025 №3362-П, проведена документальна планова виїзна перевірка ПП «Аслан-Текстиль», з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи за період з 01.04.2021 по 30.06.2025 та за період з 01.04.2021 по 30.06.2025 з метою правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки. 
За результатом перевірки складено акт від 20.10.2025 № 21066/22-01-07-14/33591036, яким встановлено порушення, зокрема, вимог:
- п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п.п. 140.5.4 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України, п. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (із змінами та доповненнями), п. 5, п. 6 та п. 11 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248, а також п. 2.1, п. 2.2, п. 2.3 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 у результаті чого ПП «Аслан-Текстиль» занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 2 827 277 грн, у тому числі: за 2021 рік в сумі 627 616 грн, за 2023 рік в сумі 69 726 грн, за 2024 рік в сумі 1 052 510 грн, за І півріччя 2025 року в сумі 1 077 425 грн.;
- п. 44.1 ст. 44, абз. «г» п. 198.5 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого ПП «Аслан-Текстиль» занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 2 429 179 грн, у тому числі за: червень 2022 року в сумі 532 323 грн, липень 2022 року в сумі 28 833 грн, серпень 2022 року в сумі 32 365 грн, вересень 2022 року в сумі 71 026 грн, жовтень 2022 року в сумі 74 241 грн, листопад 2022 року в сумі 74 241 грн, грудень 2022 року в сумі 45 559 грн, січень 2023 року в сумі 33 746 грн, квітень 2023 року в сумі 85 690 грн, травень 2023 року в сумі 107 987 грн, червень 2023 року в сумі 61 500 грн, липень 2023 року в сумі 30 750 грн, серпень 2023 року в сумі 56 050 грн, жовтень 2023 року в сумі 80 284 грн, лютий 2024 року в сумі 114 795 грн, квітень 2024 року в сумі 107 383 грн, травень 2024 року в сумі 38 308 грн, листопад 2024 року в сумі 218 553 грн, січень 2025 року в сумі 362 269 грн, травень 2025 року в сумі 215 543 грн, червень 2025 року в сумі 57 733 грн.;
- п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України, п. 8.1, п. 8.4 та п. 8.5 розділу VII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року № 1588 (із змінами та доповненнями), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2012 року за № 503/25280, ПП «Аслан-Текстиль» не повідомлено ГУ ДПС у Хмельницькій області про взяття на облік чотирьох об`єктів оподаткування, не подано до контролюючого органу повідомлення за формою № 20-ОПП та ін.
Не погодившись із висновками акта перевірки, позивач 31.10.2025 подав до Головного управління ДПС у Хмельницькій області заперечення.
За результатами їх розгляду наказом Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 17.11.2025 №5056-П призначено документальну позапланову виїзну перевірку ПП «Аслан-Текстиль» з питань, що стали предметом оскарження. 
За результатами перевірки складено акт від 25.12.2025 №25238/22-01-07-01/33591036, яким встановлено порушення, зокрема, вимог:
- п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п.п. 140.5.4 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України, п. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (із змінами та доповненнями), п. 5, п. 6 та п. 11 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248, а також п. 2.1, п. 2.2, п. 2.3 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 у результаті чого ПП «Аслан-Текстиль» занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 2 827 277 грн, у тому числі: за 2021 рік в сумі 627 616 грн, за 2023 рік в сумі 69 726 грн, за 2024 рік в сумі 1 052 510 грн, за І півріччя 2025 року в сумі 1 077 425 грн.;
- п. 44.1 ст. 44, абз. «г» п. 198.5 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, п.5, п. 12 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 №1307, в результаті чого ПП «Аслан-Текстиль» занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 2 667 672 грн, у тому числі за: червень 2022 року в сумі 532323 грн, липень 2022 року в сумі 28833 грн, серпень 2022 року в сумі 32365 грн, вересень 2022 року в сумі 71026 грн, жовтень 2022 року в сумі 96799 грн, листопад 2022 року в сумі 74241 грн, грудень 2022 року в сумі 73476 грн, січень 2023 року в сумі 33746 грн, квітень 2023 року в сумі 116472 грн, травень 2023 року в сумі 120399 грн, червень 2023 року в сумі 69057 грн, липень 2023 року в сумі 30750 грн, серпень 2023 року в сумі 56050 грн, жовтень 2023 року в сумі 80284 грн, лютий 2024 року в сумі 252062 грн, квітень 2024 року в сумі 107383 грн, травень 2024 року в сумі 38308 грн, листопад 2024 року в сумі 218553 грн, січень 2025 року в сумі 362269 грн, травень 2025 року в сумі 215543 грн, червень 2025 року в сумі 57733 грн.;
- п.201.1, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, п.11 наказу Мінфіну від 31.12.2015 №1307 «Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної», ПП «Аслан-Текстиль» останнім днем звітного (податкового) періоду не складено та не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних окремі зведені податкові накладні за товарами (вапно, купорос залізний технічний, дизельне паливо, масло для в`язальних машин, олива промислова, сіль таблетована, сода каустична), що використане у власній господарській діяльності, а саме: 
30.04.2021 на обсяг постачання без ПДВ 68 702 грн, ПДВ 13 740 гривень; 
31.05.2021 на обсяг постачання без ПДВ 3 750 грн, ПДВ 750 гривень; 
30.06.2021 на обсяг постачання без ПДВ 99 475 грн, ПДВ 19 895 гривень; 
31.07.2021 на обсяг постачання без ПДВ 148 883 грн, ПДВ 29 777 гривень; 
31.08.2021 на обсяг постачання без ПДВ 213 063 грн, ПДВ 42 613 гривень; 
30.09.2021 на обсяг постачання без ПДВ 300 333 грн, ПДВ 60 067 гривень; 
31.10.2021 на обсяг постачання без ПДВ 223 108 грн, ПДВ 44 622 гривень; 
30.11.2021 на обсяг постачання без ПДВ 235 175 грн, ПДВ 47 035 гривень; 
31.12.2021 на обсяг постачання без ПДВ 240 767 грн, ПДВ 48 153 гривень; 
31.01.2022 на обсяг постачання без ПДВ 183 654 грн, ПДВ 36 731 гривень; 
28.02.2022 на обсяг постачання без ПДВ 267 642 грн, ПДВ 53 528 гривень; 
30.04.2022 на обсяг постачання без ПДВ 64 600 грн, ПДВ 12 920 гривень; 
31.05.2022 на обсяг постачання без ПДВ 84 027 грн, ПДВ 16 805 гривень; 
30.06.2022 на обсяг постачання без ПДВ 63 450 грн, ПДВ 12 690 гривень; 
31.07.2022 на обсяг постачання без ПДВ 144 165 грн, ПДВ 28 833 гривень; 
31.08.2022 на обсяг постачання без ПДВ 161 823 грн, ПДВ 32 365 гривень; 
30.09.2022 на обсяг постачання без ПДВ 355 131 грн, ПДВ 71 026 гривень; 
31.10.2022 на обсяг постачання без ПДВ 483 995 грн, ПДВ 96 799 гривень; 
30.11.2022 на обсяг постачання без ПДВ 371 204 грн, ПДВ 74 241 гривень; 
31.12.2022 на обсяг постачання без ПДВ 139 585 грн, ПДВ 27 917 гривень; 
31.12.2022 на обсяг постачання без ПДВ 95 320 грн, ПДВ 6 672 гривень; 
31.01.2023 на обсяг постачання без ПДВ 168 729 грн, ПДВ 33 746 гривень; 
28.02.2023 на обсяг постачання без ПДВ 168 729 грн, ПДВ 33 746 гривень; 
31.03.2023 на обсяг постачання без ПДВ 57 246 грн, ПДВ 11 449 гривень;
30.04.2023 на обсяг постачання без ПДВ 356 384 грн, ПДВ 71 277 гривень;
31.05.2023 на обсяг постачання без ПДВ 230 789 грн, ПДВ 46 158 гривень;
30.06.2023 на обсяг постачання без ПДВ 345 283 грн, ПДВ 69 057 гривень;
31.07.2023 на обсяг постачання без ПДВ 153 750 грн, ПДВ 30 750 гривень;
31.08.2023 на обсяг постачання без ПДВ 332 354 грн, ПДВ 66 471 гривень;
30.09.2023 на обсяг постачання без ПДВ 250 938 грн, ПДВ 50 188 гривень;
31.10.2023 на обсяг постачання без ПДВ 98 375 грн, ПДВ 19 675 гривень; 
30.11.2023 на обсяг постачання без ПДВ 257 415 грн, ПДВ 51 483 гривень;
31.12.2023 на обсяг постачання без ПДВ 801 104 грн, ПДВ 160 221 гривень;
31.01.2024 на обсяг постачання без ПДВ 16 396 грн, ПДВ 3 279 гривень;
29.02.2024 на обсяг постачання без ПДВ 185 396 грн, ПДВ 37 079 гривень;
31.03.2024 на обсяг постачання без ПДВ 168 542 грн, ПДВ 33 708 гривень;
30.04.2024 на обсяг постачання без ПДВ 368 375 грн, ПДВ 73 675 гривень;
31.05.2024 на обсяг постачання без ПДВ 160 792 грн, ПДВ 32 158 гривень;
31.05.2024 на обсяг постачання без ПДВ 87 860 грн, ПДВ 6 150 гривень; 
30.06.2024 на обсяг постачання без ПДВ 387 958 грн, ПДВ 77 592 гривень; 
31.07.2024 на обсяг постачання без ПДВ 449 500 грн, ПДВ 89 900 гривень; 
31.08.2024 на обсяг постачання без ПДВ 514 833 грн, ПДВ 102 967 гривень;
30.09.2024 на обсяг постачання без ПДВ 325 500 грн, ПДВ 65 100 гривень; 
31.10.2024 на обсяг постачання без ПДВ 468 000 грн, ПДВ 93 600 гривень; 
30.11.2024 на обсяг постачання без ПДВ 423 417 грн, ПДВ 84 683 гривень; 
31.12.2024 на обсяг постачання без ПДВ 204 000 грн, ПДВ 40 800 гривень; 
31.01.2025 на обсяг постачання без ПДВ 130 000 грн, ПДВ 26 180 гривень; 
28.02.2025 на обсяг постачання без ПДВ 214 250 грн, ПДВ 42 850 гривень; 
31.03.2025 на обсяг постачання без ПДВ 273 500 грн, ПДВ 54 700 гривень; 
30.04.2025 на обсяг постачання без ПДВ 265 213 грн, ПДВ 53 043 гривень; 
31.05.2025 на обсяг постачання без ПДВ 324 750 грн, ПДВ 64 950 гривень; 
30.06.2025 на обсяг постачання без ПДВ 288 667 грн, ПДВ 57 733 гривень;
- п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України, п. 8.1, п. 8.4 та п. 8.5 розділу VII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року № 1588 (із змінами та доповненнями), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2012 року за № 503/25280, ПП «Аслан-Текстиль» не повідомлено ГУ ДПС у Хмельницькій області про взяття на облік чотирьох об`єктів оподаткування, не подано до контролюючого органу повідомлення за формою № 20-ОПП та ін.
На підставі акта перевірки Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 16.01.2026:
– форми «Р» № 1511/2201-0701, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток за основним платежем у сумі 2 827 277 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 219 966 грн.;
– форми «Р» № 1512/2201-0701, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 2 667 672 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 266 767 грн.;
– форми «ПН» № 1513/2201-0701, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 170 073,30 грн.;
– форми «ПС» № 1514/2201-0701, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 4080 грн.
Вказані податкові повідомлення-рішення оскаржено ПП «Аслан-Текстиль» в адміністративному порядку до ДПС України.
Рішенням Державної податкової служби України від 30.03.2026 № 8036/6/99-00-06-01-01-06 вказані податкові повідомлення-рішення були залишені без змін, а скарга без задоволення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Підпунктом 16.1.2 пункту 16.1. статті 16 ПК України передбачено обов`язок платника податків вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів. 
Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Пунктом 44.2 статті 44 ПК України, для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Згідно із пунктом 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є, зокрема прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які визначені відповідними положеннями цього Кодексу.
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності визначаються П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 №27/4248 (далі - П(С)БО 16 «Витрати»), норми якого поширюються на підприємства, організації та інші юридичні особи незалежно від форм власності.
Відповідно до пункту 5 П(С)БО 16 «Витрати», витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.
Згідно з пунктом 7 П(С)БО 16 «Витрати» витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.
Пунктом 6 П(С)БО 16 «Витрати» визначено, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. 
Відповідно до пункту 11 П(С)БО 16 «Витрати» собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат, прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХIV).
Відповідно до статті 1 Закону №996-ХIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). 
Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Аналогічні вимоги до первинних документів встановлено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (далі – Положення № 88).
Так, пунктом 2.3. Положення №88 визначено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: печатка, ідентифікаційний код підприємства, установи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Так, проведеною перевіркою встановлено, що ПП «Аслан-Текстиль» до складу собівартості реалізованих робіт і послуг Звіту про фінансові результати (форма №2) віднесено витрати в сумі 12 426 796 грн., в т.ч. за: період з 01.04.2021 по 31.12.2021 на суму 1 533 256 грн., 2022 рік на суму 2 162 220 грн., 2023 рік на суму 3 473 471 грн., за 2024 рік в сумі 3 760 569 грн., півріччя 2025 року на суму 1 497 279 грн., які не підтверджені первинними документами, складеними відповідно до вимог ст.9 Закону №996-XIV та Положення №88, та які були б підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.
Відповідно до Журнал-ордеру і Відомості по рахунку 91 «Загальновиробничі витрати» позивачем віднесено до складу Загальновиробничих витрат вартість ТМЦ, що відображено кореспонденцією рахунків: 
- Д-т 91«Загальновиробничі витрати» К-т 201 «Сировина й матеріали» в сумі 1 192 461 грн. 
- Д-т 91«Загальновиробничі витрати» К-т 203 «Паливо» в сумі 1 162 097 грн., в т.ч. за 2022 рік в сумі 95320 грн., за 2024 рік в сумі 1 066 777 грн.
- Д-т 91«Загальновиробничі витрати» К-т 209 «Інші матеріали» в сумі 10 072 238 грн., в т.ч. за період з 01.04.2021 по 31.12.2021 в сумі 1 533 256 грн., 2022 рік в сумі 2 066 900 грн., 2023 рік в сумі 2 281 010 грн., 2024 рік в сумі 2 693 792 грн., півріччя 2025 року в сумі 1 497 279 грн.
Відповідно до журнал-ордеру і відомостей по рахунку 23 «Виробництво» Загальновиробничі витрати у повному обсязі віднесено до складу виробництва у відповідних звітних періодах, та списано на Собівартість готової продукції, що відображено кореспонденцією рахунків: 
- Д-т 23 «Виробництво» К-т 91 «Загальновиробничі витрати»; 
- Д-т 26 «Готова продукція» К-т 23 «Виробництво»;
- Д-т 901 «Собівартість реалізованої готової продукції» К-т 26 «Готова продукція».
Згідно журналу-ордера і відомостей по рахунку 91 Загальновиробничі витрати за 2023 рік кореспонденцією рахунків Д-т 91 Загальновиробничі витрати К-т 201 «Сировина й матеріали» відображено списання витрат на суму 1 192 461,08 грн., з них: 
- в сумі 496750 грн. (не визначено); 
- обслуговування очисних споруд в сумі 189583,33 грн.;
- обслуговування техніки в сумі 506127,75 грн.
Згідно журналу-ордера і відомостей по рахунку 201 «Сировина й матеріали» за 2023 рік кореспонденцією рахунків Д-т 91 Загальновиробничі витрати К-т 201 «Сировина й матеріали» відображено списання витрат на суму 1 192 461,08 грн., з них: 
- масло для в`язальних машин в сумі 468 344,26 грн. (кількість – 4500 л., придбано без ПДВ); 
- олива промислова в сумі 37 783,49 грн. (кількість – 500 л.);
- сіль таблетована в сумі 196 666,67 грн. (кількість – 13000 кг.): 
- сіль таблетована в сумі 300 083,33 грн. (кількість – 20000 кг.);
- сода каустична в сумі 189 583,33 грн. (кількість – 3750 кг.). 
Згідно журналу-ордера і відомостей по рахунку 91 Загальновиробничі витрати за період з 01.04.2021 по 30.06.2025 кореспонденцією рахунків Д-т 91 Загальновиробничі витрати К-т 209 «Інші матеріали» відображено списання витрат на суму 10 072 238 грн., з них: 
- обслуговування очисних споруд в сумі 1 533 256,26 грн. за період з 01.04.2021 по 31.12.2021; 
- обслуговування очисних споруд в сумі 2066900,01 грн. за 2022 рік; 
- обслуговування очисних споруд в сумі 2257510,43 грн. за 2023 рік; 
- обслуговування техніки в сумі 23 500 грн. за 2023 рік; 
- обслуговування очисних споруд в сумі 2 693 791,67 грн. за 2024 рік; 
- обслуговування очисних споруд в сумі 1 497 279,16 грн. за півріччя 2025 року. 
Відповідач в акті перевірки від 25.12.2025 зазначає, що позивачем до перевірки не надано первинних документів, складених відповідно до вимог статті 9 Закону №996-XIV, пунктів 2.2 – 2.4 ст.2 Положення №88, що не дало змоги достовірно оцінити такі витрати, та як наслідок підтвердити правомірність формування ПП «Аслан-Текстиль» собівартості готової продукції в сумі 12 426 796 грн., в т.ч. за період з 01.04.2021 по 31.12.2021 на суму 1 533 256 грн., 2022 рік на суму 2 162 220 грн., 2023 рік на суму 3 473 471 грн., за 2024 рік в сумі 3 760 569 грн., півріччя 2025 року на суму 1 497 279 грн. 
Як встановлено судом, висновок податкового органу щодо безпідставного відображення витрат у сумі 12 426 796 грн. на придбання сировини в складі собівартості реалізованої продукції, зроблено виходячи з придбання та подальшого списання позивачем товарно-матеріальних цінностей, зокрема:
- дизельного пального; 
- вапна меленого негашеного Tradical та купоросу залізного технічного;
- масла для в`язальних машин та оливи промислової;
- солі таблетованої;
- соди каустичної.
Судом встановлено, що ПП «Аслан-Текстиль» здійснюється виробництво трикотажної тканини та полотна.
У процесі виробництва трикотажного полотна позивачем використовується наступна сировина: пряжа з вмістом бавовни більше 85%; однониткова, синтетична комплексна текстурована нитка з поліефіру 100%; пряжа SPANDEX; пряжа хлопок 50% х 50% поліестер; пряжа хлопок (48% хлопок 52% поліестер); пряжа хлопок 100%; пряжа поліестер 100%; сухі органічні синтетичні хімічно-активні барвники для використання в текстильній промисловості; мурашина кислота; сіль; сода; коловет ПАН (150) 00944; натрію гідросульфіт, вапно тощо.
Позивач вказував на невідповідність висновків акту перевірки від 25.12.2025 щодо безпідставного відображення витрат у сумі 12 426 796 грн. на придбання сировини в складі собівартості реалізованої продукції та надав обґрунтування правомірності списання ПП «Аслан Текстиль» товарно-матеріальних цінностей у розрізі кожного окремого виду сировини з урахуванням її технологічного використання у виробничому процесі. 
Судом встановлено, що в періоді, який перевірявся, позивач здійснював господарську діяльність в нежитлових приміщеннях (текстильній фабриці), які розташовані за адресою: Хмельницька обл., Теофіпольський р-н, смт. Базалія, вул. Свободи, 43, що підтверджується наданими договорами оренди нежитлових приміщень від 01.04.2019, від 01.04.2022 та від 01.04.2025, укладеними з фізичною особою ОСОБА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, ПП «Аслан-Текстиль» у листопаді 2022 року придбало у турецької компанії Aslan Giyim San. Ve Tic. Ltd. Sti два дизельні генератори марки AKSA AD510 мод.2021, HG.AD.D.0510KWA SKO DP158LC SERIDV15 00G09033138 та AKSA AD510 мод.2021, HG.AD.D.0510KWA SKO DP158LC SERIDV15 00G09033147. 
На підтвердження вказаних обставин до перевірки надано копію митної декларації від 11.11.2022.
Факт придбання позивачем паливно-мастильних матеріалів (дизельного пального) підтверджується наданими до перевірки генеральним договором поставки нафтопродуктів № 152/13-13/22 від 13.12.2022, укладеним з ТОВ «Оілвей Трейд», № 48/18-07/24 від 18.07.2024 року, укладеним з ТОВ «Оілвей +», видатковими накладними № 1130 від 17.12.2022 (2000 л), № 40 від 18.01.2023 (2000 л), № 706 від 03.07.2024 (10000 л), № 250 від 18.07.2024 (11000 л), № 875 від 30.11.2024 (10000 л), товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів.
Позивач стверджує, що дизельне пальне в кількості 30 000 літрів використовувалося для роботи дизельних генераторів, що забезпечували електропостачання виробничих приміщень підприємства, а використання мало виключно господарський характер, оскільки виробниче обладнання не могло працювати без електроенергії.
Судом встановлено, що наказом ПП «Аслан-Текстиль» від 01.12.2022 № 15 «Про затвердження технічних характеристик дизельних генераторів AKSA AD510» затверджено технічні характеристики дизельних генераторів, а наказом підприємства від 15.12.2022 року № 34 «Про введення в експлуатацію необоротних активів» вказані об`єкти основних засобів (генератори) були введені в експлуатацію.
Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не заперечується, що до перевірки було надано акти списання палива дизельного: від 31.12.2022 № ПР-0000066; від 06.05.2024 № ПР-0000034; від 30.06.2024 № ПР-0000036; від 08.07.2024 № ПР-0000035; від 22.07.2024 № ПР-0000033; від 16.08.2024 № ПР-0000049; від 30.08.2024 № ПР-0000053; від 14.09.2024 № ПР-0000054; від 30.10.2024 № ПР-0000071; від 30.11.2024 № ПР-0000079.
Суд зазначає, що вказані акти списання відповідають вимогам до первинних документів бухгалтерського обліку, визначеним статтею 9 Закону №996-XIV. Зокрема, вони містять усі обов`язкові реквізити первинного документа, підписані членами комісії та затверджені керівником підприємства.
Крім того, матеріали справи містять накази директора ПП «Аслан-Текстиль» про затвердження зазначених актів списання дизельного пального, що додатково підтверджує належне оформлення відповідних господарських операцій та відображення їх у бухгалтерському обліку підприємства.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що ПП «Аслан-Текстиль» правомірно віднесло витрати на придбання дизельного пального до складу загальновиробничих витрат при визначенні фінансового результату до оподаткування податком на прибуток підприємств, оскільки факт використання такого пального у господарській діяльності підприємства підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема актами списання, оформленими відповідно до вимог законодавства про бухгалтерський облік, а також наказами керівника про їх затвердження. Відтак висновки контролюючого органу про безпідставне включення зазначених витрат до складу витрат підприємства є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи.
Податковий орган посилається на те, що платник не надає жодного документу, яким проведено розрахунок цих витрат, враховуючи кількість відпрацьованих годин, норму споживання пального, навантаженість тощо.
Вказані висновки відповідача спростовуються матеріалами справи, зокрема: наказом підприємства про затвердження технічних характеристик дизельних генераторів (з урахуванням інструкцій виробника), в якому визначено, що зазначені технічні показники є обов`язковими для використання під час розрахунків і документального оформлення списання дизельного палива. 
Крім того, журналами обліку роботи генераторів підтверджується облік роботи генераторів в залежності від технічних причин (перебої/відсутність електропостачання), а тому суд критично оцінює доводи податкового органу, викладені у відзиві, про відсутність таких журналів.
На переконання суду, необґрунтованими є також доводи відповідача про ненадання до перевірки документів для підтвердження обліку руху дизельного пального, яке зберігалося та відпускалось з цистерни, зокрема, товарної книги кількісного руху нафти і нафтопродуктів за формою № 31-НП, ведення якої передбачено Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 № 281/171/578/155 (далі – Інструкція № 281/171/578/155).
Як вбачається з Інструкції №281/171/578/155, її вимоги є обов`язковими для всіх суб`єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як: закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України.
Судом встановлено, що основним видом діяльності позивача є виробництво трикотажного полотна (код КВЕД 13.91). 
Відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач не має КВЕДів, пов`язаних з обігом нафти і нафтопродуктів та не здійснює відповідної діяльності.
Дизельне пальне використовувалося позивачем у господарській діяльності для забезпечення виробничого процесу, зокрема для роботи генераторів. При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначені обставини або свідчили про використання пального не за призначенням чи поза межами господарської діяльності підприємства.
Тому, суд погоджується з доводами позивача, що вимоги Інструкції № 281/171/578/155 щодо ведення товарної книги за формою № 31-НП на нього не поширюються, а висновки контролюючого органу щодо порушення цієї Інструкції є такими, що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права.
Щодо висновків контролюючого органу про безпідставне віднесення до складу собівартості реалізованої продукції витрат на придбання вапна меленого негашеного Tradical та купоросу залізного технічного на загальну суму 10 072 238 грн суд зазначає таке.
Судом встановлено, що у перевіряємому періоді позивач здійснював виробництво трикотажного полотна (тканини), технологічний процес якого включає стадію фарбування. У результаті такого виробництва утворюються промислові стічні води, які містять залишки барвників та інших хімічних речовин і підлягають обов`язковому очищенню перед скиданням.
Матеріалами справи підтверджується, що у спірний період у користуванні позивача перебувала станція очищення виробничих стічних вод загальною площею 535,5 кв.м, необхідна для забезпечення функціонування виробництва та дотримання вимог природоохоронного законодавства.
З метою документального підтвердження використання вапна меленого негашеного Tradical та купоросу залізного технічного у господарській діяльності позивачем під час проведення перевірки надано контролюючому органу дозвільну, технічну, первинну бухгалтерську та договірну документацію, зокрема дозволи на спеціальне водокористування, паспорт та інструкцію з експлуатації станції очищення виробничих стічних вод, договори поставки реагентів, видаткові накладні на їх придбання, а також акти списання вапна меленого негашеного та купоросу залізного технічного за період з 01.04.2021 по 30.06.2025.
Беручи до уваги утворення промислових стічних вод у процесі виробництва позивач відповідно до вимог ст. 48-49 Водного кодексу України отримав Дозволи на спеціальне водокористування:
- Дозвіл № 22/ХМ/49д-21 від 18.03.2021 (строк дії з 18.03.2021 по 18.03.2024);
- Дозвіл № 23/ХМ/49д-24 від 27.02.2024 (строк дії з 27.02.2024 по 27.02.2027).
Статтею 70 Водного кодексу України визначено умови скидання стічних вод у водні об`єкти.
Частиною 1 статті 70 Водного кодексу України передбачено, що скидання стічних вод у водні об`єкти допускається лише за умови наявності нормативів гранично допустимих концентрацій та встановлених нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин.
Як вбачається з матеріалів справи, при видачі позивачу Дозволів на спеціальне водокористування Державним агентством водних ресурсів України встановлено норми гранично допустимих концентрацій хімічних елементів у зворотних стічних водах, що утворюються в процесі виробничої діяльності позивача.
Наявним в матеріалах справи Паспортом та інструкцією з експлуатації станції очищення виробничих стічних вод (далі – Паспорт станції очищення) визначено технологічний процес роботи системи очищення та приготування реагентів.
Паспортом станції очищення передбачено, що для забезпечення необхідної якості процесів очищення та для очистки стоків, передбачається використання реагентів, в тому числі вапняного молока, яке утворюється шляхом додавання води до негашеного меленого вапна. Вапняне молоко використовується в процесі очистки стічних вод з метою регулювання для процесу знебарвлення стічних вод значення рН середовища. 
Відповідно до даних Паспорта станції очищення регулювання подачі необхідної кількості вапняного молока здійснюється автоматично, в залежності від показників датчика рН. Вапняне молоко дозується з розчинного бака (поз.9) за допомогою насоса дозатора (поз.18) по трубопроводу К30Н в реактори 1-го ст. першої та другої ліній (стр. 8 Паспорта станції очищення).
Розділом 6.1. Паспорта станції очищення «Приготування реагентів для роботи станції очищення виробничих стоків» визначено, що витрата розчину вапняного молока є змінною, та залежить від величини рН оброблюваних стічних вод. Залежно від показників датчика рН витрата вапняного молока автоматично зменшується або збільшується (стор. 11 Паспорта станції очищення).
Відповідно до «Примітки» до Розділу 6.1. Паспорта станції очищення «Приготування реагентів для роботи станції очищення виробничих стоків» витрати реагентів не є сталими та можуть змінюватись відповідно до фактичних фізико-хімічних показників виробничих стічних вод та вимог до показників (нормативів) гранично допустимих скидів, та лабораторних показників виробничих стічних вод (стор. 12 Паспорта станції очищення).
Враховуючи технологічний процес, судом встановлено, що використання вапна меленого негашеного у процесі очищення виробничих стічних вод необхідна кількість реагентів безпосередньо залежить від фізико-хімічного складу стічних вод, концентрації барвників, рівня кислотності (рН), обсягу виробництва та лабораторних показників стоків у кожному конкретному періоді.
Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та ТОВ «Ферозіт» укладено договір поставки товарів №РЕ/ЛВ117/1/22 від 01.01.2022. На виконання умов вказаного договору ТОВ «Ферозіт» поставлено на адресу позивача вапно мелене негашене Tradical згідно видаткових накладних: №ЛВ000006201 від 14.05.2021; №ЛВ000008889 від 23.06.2021; №ЛВ000013671 від 27.08.2021; №ЛВ000015784 від 23.09.2021; №ЛВ000018017 від 27.10.2021; №ЛВ000019786 від 22.11.2021; №ЛВ000006128 від 24.06.2022; №ЛВ000008234 від 01.08.2022; №ЛВ000011927 від 17.10.2022; №ЛВ000013116 від 10.11.2022; №ЛВ000000424 від 25.01.2023; №ЛВ000000505 від 27.01.2023; №ЛВ000003183 від 20.04.2023; №ЛВ000005382 від 05.06.2023; №ЛВ000006903 від 03.07.2023; №ЛВ000009850 від 25.08.2023; №ЛВ000013246 від 30.10.2023; №ЛВ000014243 від 24.11.2023; №ЛВ000000842 від 07.02.2024; №ЛВ000001418 від 22.02.2024; №ЛВ000004015 від 24.04.2024; №ЛВ000005368 від 30.05.2024; №ЛВ000006907 від 11.07.2024; №ЛВ000008500 від 16.08.2024; №ЛВ000010204 від 23.09.2024; №ЛВ000012316 від 08.11.2024; №ЛВ000013329 від 10.12.2024; №ЛВ000000907 від 05.02.2025; №ЛВ000002375 від 21.03.2025; №ЛВ000004286 від 09.05.2025.
При цьому суд зауважує, що податковим органом не заперечується сам факт придбання позивачем вапна меленого негашеного Tradical, його оприбуткування та відображення відповідних господарських операцій у бухгалтерському обліку.
Оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що придбане вапно мелене негашене Tradical використовувалося позивачем у процесі очищення виробничих стічних вод, що є невід`ємною складовою виробничого процесу виготовлення трикотажного полотна та необхідною умовою дотримання вимог природоохоронного законодавства.
Такий висновок підтверджується наявністю у позивача станції очищення виробничих стічних вод, дозволів на спеціальне водокористування, технічної документації щодо функціонування очисних споруд, а також актами списання реагентів, в яких зазначено напрям їх використання – «Обслуговування очисних споруд».
При цьому з Паспорта та інструкції з експлуатації станції очищення виробничих стічних вод вбачається, що використання вапняного молока є обов`язковим елементом технологічного процесу очищення стоків, а кількість реагенту визначається автоматично залежно від фізико-хімічних показників стічних вод та рівня кислотності (рН), у зв`язку з чим витрати вапна не можуть бути сталими та підлягають коригуванню залежно від виробничих потреб.
Надані до матеріалів справи акти списання відповідають вимогам статті 9 Закону №996-XIV, оскільки містять усі обов`язкові реквізити первинного документа, зокрема назву документа, дату його складання, найменування підприємства, зміст господарської операції, її кількісні та вартісні показники, а також підписи відповідальних осіб і відмітку про затвердження керівником підприємства.
Вказані акти списання дозволяють встановити як обсяг використаного реагенту, так і економічну обґрунтованість його списання для забезпечення функціонування очисних споруд.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що чинним законодавством не встановлено вичерпного переліку документів, якими має підтверджуватися списання реагентів у процесі очищення виробничих стічних вод, а також не передбачено обов`язку ведення спеціальних журналів чи інших документів, на відсутність яких посилається контролюючий орган.
Крім того, податковий орган, не володіючи спеціальними знаннями у сфері очищення промислових стічних вод та не залучивши відповідних експертів чи спеціалістів, фактично самостійно поставив під сумнів технологічно обґрунтовані обсяги використання реагентів, що не ґрунтується на належних доказах.
Більше того, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вапно мелене негашене Tradical фактично не використовувалося у господарській діяльності позивача, було використане не за цільовим призначенням або що обсяги його списання не відповідали виробничим потребам підприємства.
В акті перевірки від 25.12.2025 №25238/22-01-07-01/33591036 відповідач зазначив про допущення позивачем помилок при оприбуткуванні та списанні вапна меленого негашеного Tradical, що, на думку контролюючого органу, призвело до безпідставного збільшення собівартості реалізованої продукції на суму 932 329 грн та не оприбуткування придбаного вапна у кількості 39 600 кг.
Як встановлено судом, під час судового розгляду, у 2022 році бухгалтером підприємства були допущені окремі технічні помилки (описки) при відображенні кількісних показників придбаного вапна меленого негашеного Tradical у бухгалтерському обліку.
Так, у січні 2022 року позивачем придбано 22 000 кг вапна згідно видаткових накладних №ЛВ000000589 від 27.01.2022 на 21 000 кг та №ЛВ000000737 від 31.01.2022 на 1 000 кг. При цьому остання видаткова накладна була фактично відображена в бухгалтерському обліку лише у червні 2022 року, що, за поясненнями позивача, було пов`язано з несвоєчасним отриманням первинного документа в умовах запровадження воєнного стану.
Крім того, судом встановлено, що при оприбуткуванні вапна за видатковими накладними №ЛВ000008234 від 01.08.2022, №ЛВ000011927 від 17.10.2022 та №ЛВ000013116 від 10.11.2022 бухгалтером підприємства помилково зазначено кількість товару 2 200 кг замість 22 000 кг.
Оцінюючи зазначені обставини, суд виходить з того, що виявлені розбіжності мають характер технічних помилок (описок), оскільки різниця у кількості виникла виключно внаслідок невірного зазначення одного цифрового знака та не спростовує факту придбання позивачем відповідної кількості вапна.
Матеріалами справи підтверджується, що отримання позивачем вапна меленого негашеного Tradical підтверджується первинними документами, зокрема видатковими накладними №ЛВ000000589 від 27.01.2022, №ЛВ000000737 від 31.01.2022, №ЛВ000008234 від 01.08.2022, №ЛВ000011927 від 17.10.2022 та №ЛВ000013116 від 10.11.2022. Відповідачем не заперечується факт придбання зазначеного товару, його кількість та реальність відповідних господарських операцій.
За таких обставин суд дійшов висновку, що встановлені відповідачем розбіжності у відображенні кількісних показників вапна за окремими первинними документами не свідчать про неправомірне формування позивачем собівартості реалізованої продукції та самі по собі не можуть бути підставою для невизнання відповідних витрат.
Щодо доводів позивача про вихід контролюючого органу за межі предмета позапланової перевірки суд зазначає таке.
Позивач вказує, що під час проведення документальної позапланової перевірки відповідачем було порушено вимоги підпункту 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, оскільки предметом дослідження стали обставини, які не були предметом заперечень на акт документальної планової перевірки.
З матеріалів справи встановлено, що Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області проведено документальну планову виїзну перевірку ПП «Аслан-Текстиль», за результатами якої складено акт від 20.10.2025 №21066/22-01-07-14/33591036.
Проаналізувавши зміст зазначеного акта перевірки, суд встановив, що він не містить жодних висновків щодо неправомірного списання позивачем купоросу залізного технічного. Вказана обставина представником відповідача під час судового розгляду не заперечувалась.
Не погодившись із висновками акта перевірки від 20.10.2025, позивач подав заперечення, за результатами розгляду яких відповідачем на підставі підпункту 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 ПК України проведено документальну позапланову перевірку та складено акт від 25.12.2025 №25238/22-01-07-01/33591036.
Разом з тим, саме в акті від 25.12.2025 відповідачем вперше зроблено висновок про безпідставне списання позивачем купоросу залізного технічного в кількості 307 000 кг та встановлено відповідне порушення податкового законодавства.
Підпунктом 78.1.5, пункту 78.1 статті 78 ПК України визначено, якщо платником податків подано в установленому порядку контролюючому органу заперечення до акта перевірки в порядку, визначеному пунктом 86.7 статті 86 цього Кодексу, або скаргу на прийняте за її результатами податкове повідомлення-рішення, в яких вимагається повний або частковий перегляд результатів відповідної перевірки або скасування прийнятого за її результатами податкового повідомлення-рішення у разі якщо платник податків у своїй скарзі (запереченнях) посилається на обставини, що не були досліджені під час перевірки, та об`єктивний їх розгляд неможливий без проведення перевірки. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали предметом оскарження.
Оскільки питання списання купоросу залізного технічного не було предметом дослідження під час планової перевірки, не відображалося в акті перевірки від 20.10.2025 та, відповідно, не могло бути предметом заперечень позивача, суд дійшов висновку, що відповідач під час проведення документальної позапланової перевірки вийшов за межі предмета перевірки, визначеного підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.
За таких обставин висновки акта перевірки від 25.12.2025 щодо безпідставного списання купоросу залізного технічного отримані з порушенням вимог податкового законодавства та не можуть бути покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень.
Щодо висновків контролюючого органу про безпідставне включення до складу собівартості реалізованої продукції витрат на придбання масла для в`язальних машин у сумі 468 344,26 грн та оливи промислової у сумі 37 783,39 грн суд зазначає таке.
Судом встановлено, що з метою документального підтвердження операцій з придбання, обліку та списання масла для в`язальних машин і оливи промислової позивачем під час проведення перевірки надано митні декларації на їх ввезення, накази про проведення інвентаризації, інвентаризаційні описи, акти списання, доповідну записку головного інженера та інші документи бухгалтерського обліку.
Під час судового розгляду встановлено, що у процесі виготовлення трикотажного полотна позивач використовує круглов`язальні машини, обладнані системою подачі мастильних матеріалів Pulsonic 5.2, яка забезпечує безперервне змащування голок та інших вузлів обладнання з метою мінімізації тертя та забезпечення належного виробничого процесу. На балансі підприємства перебуває 40 круглов`язальних машин.
Крім того, у виробничій діяльності позивача використовується інше технологічне обладнання, зокрема дизельні генератори, компресори, сушильні та фарбувальні машини, мотальні машини, мішалки з моторедукторами, експлуатація яких потребує регулярного технічного обслуговування та використання промислової оливи.
Матеріалами справи підтверджується, що за період, охоплений перевіркою, позивачем використано 4500 літрів масла для в`язальних машин та 500 літрів оливи промислової. Факт придбання зазначених матеріалів підтверджується митними деклараціями, а факт їх використання у господарській діяльності – актами списання, результатами інвентаризації, доповідною запискою головного інженера та іншими документами бухгалтерського обліку.
Проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що придбання та використання позивачем масла для в`язальних машин та оливи промислової безпосередньо пов`язане із здійсненням господарської діяльності підприємства та забезпеченням безперебійного функціонування виробничого обладнання.
Судом не встановлено істотних недоліків у наданих позивачем первинних документах, які б унеможливлювали встановлення змісту господарських операцій, їх економічної сутності, обсягу використаних матеріалів та зв`язку відповідних витрат із господарською діяльністю позивача.
При цьому суд звертає увагу, що висновки акту перевірки в частині вказаного порушення є не лише документально непідтвердженими, але й сформульовані нечітко та неконкретно.
Зокрема, акт перевірки не містить чіткого визначення суті порушення, не конкретизує, які саме первинні документи, на думку відповідача, відсутні, які конкретні недоліки в їх оформленні були встановлені, а також яким чином такі обставини вплинули на формування показників бухгалтерського та податкового обліку позивача.
Фактично висновки відповідача зводяться до загальних тверджень про відсутність належного документального підтвердження понесених витрат без наведення конкретних обставин, які б свідчили про порушення позивачем вимог податкового законодавства або законодавства у сфері бухгалтерського обліку.
Така невизначеність та нечіткість висновків акту перевірки фактично позбавляє суд можливості достовірно встановити, у чому саме, на думку контролюючого органу, полягає порушення з боку платника податків.
Натомість, надані позивачем документи у своїй сукупності дають можливість суду повно та всебічно встановити фактичні обставини придбання, обліку та списання масла для в`язальних машин та оливи промислової, а також підтверджують їх використання у виробничому процесі.
За таких обставин суд дійшов висновку, що твердження відповідача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а висновки акту перевірки в цій частині є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Щодо висновків контролюючого органу про безпідставне включення до складу собівартості реалізованої продукції витрат на придбання солі таблетованої у сумі 496 750 грн та соди каустичної у сумі 189 583,33 грн суд зазначає таке.
Судом встановлено, що з метою документального підтвердження операцій з придбання, обліку та списання солі таблетованої та соди каустичної позивачем під час проведення перевірки надано видаткові накладні на їх придбання, норми витрат матеріалів на виробництво трикотажного полотна, накладні на передачу матеріалів у виробництво, попередні калькуляції вартості виробництва продукції та інші документи бухгалтерського обліку.
Під час судового розгляду встановлено, що процес виготовлення трикотажного полотна включає стадію фарбування, яка здійснюється у спеціальних фарбувальних машинах із використанням водних розчинів барвників та допоміжних хімічних реагентів.
Матеріалами справи підтверджується, що сіль таблетована та сода каустична використовуються позивачем безпосередньо у виробничому процесі під час фарбування та перефарбування тканини.
При цьому сіль виконує функцію електроліту, що сприяє адсорбції барвника волокнами тканини, тоді як сода каустична забезпечує необхідний рівень лужності середовища для закріплення барвника та утворення стійкого хімічного зв`язку з волокнами полотна.
Таким чином, використання зазначених матеріалів є невід`ємною складовою технологічного процесу виготовлення готової продукції та безпосередньо пов`язане із здійсненням господарської діяльності позивача.
Проаналізувавши наявні у справі докази, суд встановив, що наказом керівника підприємства затверджено норми витрат матеріалів на виробництво трикотажного полотна, які визначають перелік матеріалів, що використовуються у виробництві, а також їх кількість, необхідну для виготовлення відповідного виду продукції.
Передача солі та соди у виробництво здійснювалася на підставі накладних на передачу матеріалів у виробництво, які містять усі необхідні реквізити первинного документа та дають можливість встановити найменування матеріалів, їх кількість, вартість та напрям використання.
Розрахунок усіх витрат на виготовлення одиниці продукції здійснювався позивачем згідно з попередніми калькуляціями вартості виробництва продукції.
Дослідивши наявні в матеріалах справи попередні калькуляції вартості виробництва продукції, суд встановив, що вони містять достатній обсяг інформації для ідентифікації змісту господарських операцій та визначення структури виробничих витрат, зокрема відомості щодо найменування продукції, одиниці виміру, кількості продукції, статей витрат та загальної собівартості одиниці продукції.
Проаналізувавши матеріали справи суд погоджується з доводами позивача про те, що затверджені ним норми витрат матеріалів, а також попередні калькуляції вартості виробництва продукції чітко, однозначно та в достатньому обсязі визначають перелік складових, які використовуються у виробничому процесі, а також обсяг кожного окремого компонента, необхідного для виготовлення конкретного виду трикотажного полотна, зокрема сіль та сода.
Досліджені судом документи дозволяють ідентифікувати вид готової продукції, її склад, технологічні втрати у процесі в`язання та фарбування, перелік хімічних реагентів, що використовуються у виробництві, а також кількість таких реагентів, необхідну для виготовлення відповідного обсягу продукції.
Вказані документи у своїй сукупності надають суду можливість достовірно встановити обсяг використаних матеріалів, перевірити дотримання норм їх списання та встановити безпосередній зв`язок понесених витрат із господарською діяльністю позивача.
При цьому відповідач не надав жодних належних обґрунтувань, які б свідчили про неможливість встановлення на підставі поданих документів переліку матеріалів, норм їх витрат або обсягів використання при виготовленні конкретного виду продукції.
Податковий орган в акті перевірки від 25.12.2025 обмежився загальним твердженням про неможливість перевірки дотримання позивачем норм списання матеріалів.
Водночас акт перевірки не містить конкретних обставин, які б свідчили про порушення позивачем вимог податкового законодавства або законодавства у сфері бухгалтерського обліку.
Зокрема, контролюючим органом не здійснено конкретних розрахунків, не зазначено, щодо яких саме видів продукції встановлено розбіжності, а також не конкретизовано, які саме норми списання матеріалів, на думку відповідача, були порушені позивачем.
Така невизначеність та формальність доводів контролюючого органу свідчить про їх необґрунтованість та фактично позбавляє суд можливості достовірно встановити суть податкового правопорушення.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що твердження відповідача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а висновки акту перевірки в цій частині є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Оцінюючи в сукупності наявні в матеріалах справи докази, пояснення сторін та встановлені під час судового розгляду обставини, суд дійшов висновку, що твердження відповідача про завищення приватним підприємством «Аслан-Текстиль» показників у рядку 2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» Звіту про фінансові результати (форма №2) на загальну суму 12 426 796 грн є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.
Судом встановлено, що позивачем на підтвердження правомірності формування витрат у складі собівартості реалізованої продукції надано належні первинні документи бухгалтерського обліку, зокрема договори, видаткові накладні, митні декларації, акти списання, журнали обліку, накладні на передачу матеріалів у виробництво, калькуляції вартості виробництва продукції, норми витрат матеріалів, інвентаризаційні документи та інші документи бухгалтерського обліку.
Досліджені судом документи у своїй сукупності відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення №88, оскільки містять необхідні реквізити первинних документів, відображають зміст господарських операцій, їх економічну сутність, обсяг використаних товарно-матеріальних цінностей та підтверджують безпосередній зв`язок понесених витрат із господарською діяльністю позивача.
При цьому судом встановлено, що висновки відповідача щодо безпідставного включення до складу собівартості витрат на придбання дизельного пального, вапна меленого негашеного Tradical, купоросу залізного технічного, масла для в`язальних машин, оливи промислової, солі таблетованої та соди каустичної ґрунтуються переважно на припущеннях, формальних зауваженнях та вибірковому аналізі окремих документів без належного дослідження усієї сукупності первинної документації.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували відсутність фактичного придбання, використання або списання вказаних товарно-матеріальних цінностей у господарській діяльності позивача, їх використання не за цільовим призначенням або невідповідність обсягів списання виробничим потребам підприємства.
Крім того, суд звертає увагу, що викладені в акті перевірки висновки у цій частині є нечіткими, неконкретними та не містять належного обґрунтування.
Зокрема, контролюючим органом не конкретизовано, які саме первинні документи, на його думку, не відповідають вимогам законодавства, які конкретні недоліки в їх оформленні були встановлені, яким чином такі недоліки вплинули на формування показників бухгалтерського та податкового обліку позивача, а також не наведено чітких розрахунків, які б підтверджували заявлене завищення собівартості саме на суму 12 426 796 грн.
Фактично доводи відповідача зводяться до загальних тверджень про неналежне документальне підтвердження витрат без належної конкретизації суті встановлених порушень та без наведення переконливої доказової бази.
Така невизначеність висновків контролюючого органу позбавляє суд можливості встановити наявність конкретного порушення з боку позивача та свідчить про формальний характер проведеної перевірки в цій частині.
За таких обставин, відповідачем не доведено правомірності висновку про завищення приватним підприємством «Аслан-Текстиль» показників у рядку 2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» Звіту про фінансові результати (форма №2) на загальну суму 12 426 796 грн.
Щодо висновків контролюючого органу про заниження фінансового результату на загальну суму 3 280 304 грн внаслідок невідображення у додатках РІ до декларацій з податку на прибуток різниць, що збільшують фінансовий результат, суд зазначає таке.
Перевіркою встановлено, що приватним підприємством «Аслан-Текстиль» укладено контракт №UF21092901 від 29.09.2021 з нерезидентом FE LLC LT «Textile International» (Республіка Узбекистан) та контракт №Ех-48/21 від 03.11.2021 з нерезидентом FE LLC «JIZZAKH TEXTILE» (Республіка Узбекистан) щодо придбання товарів.
В акті перевірки відповідач дійшов висновку, що позивач у 2021 та 2022 роках імпортував продукцію від нерезидентів, зареєстрованих у державі, яка на момент здійснення спірних операцій була включена до Переліку держав (територій), що відповідають критеріям, встановленим підпунктом 39.2.1.2 пункту 39.2 статті 39 ПК України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 №1045. При цьому, на думку контролюючого органу, позивач документально не підтвердив обґрунтування цін за операціями з імпорту товарно-матеріальних цінностей від зазначених нерезидентів за принципом «витягнутої руки» відповідно до процедури, встановленої статтею 39 ПК України.
За висновками перевірки, відповідно до підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України позивач мав збільшити фінансовий результат до оподаткування на суму 30 відсотків вартості товарів, придбаних у нерезидентів, на загальну суму 3 280 304 грн, а саме: за 2021 рік на суму 632 883 грн за операціями з FE LLC LT «Textile International»; за 2021 рік на суму 1 320 621 грн за операціями з FE LLC «JIZZAKH TEXTILE»; за 2022 рік на суму 1 326 799 грн за операціями з FE LLC «JIZZAKH TEXTILE».
Відповідно до п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень Кодексу.
Підпунктом 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України встановлено, що фінансовий результат податкового (звітного) періоду збільшується на суму 30 відсотків вартості товарів, у тому числі необоротних активів (крім активів з права користування за договорами оренди), робіт та послуг (крім операцій, зазначених у пункті 140.2 та підпункті 140.5.6 цього пункту, та операцій, визнаних контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу), зокрема, у нерезидентів (у тому числі пов`язаних осіб - нерезидентів), зареєстрованих у державах (на територіях), включених до переліку держав (територій), затвердженого Кабінетом Міністрів України відповідно до підпункту 39.2.1.2 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 цього Кодексу.
Водночас зі змісту підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України вбачається, що таке коригування не застосовується, якщо операція не є контрольованою, а сума відповідних витрат підтверджується платником податку за цінами, визначеними за принципом «витягнутої руки» відповідно до процедури, встановленої статтею 39 ПК України, але без подання звіту про контрольовані операції.
Отже, для вирішення цього спору необхідно встановити, чи є господарські операції позивача з нерезидентами FE LLC LT «Textile International» та FE LLC «JIZZAKH TEXTILE» контрольованими у розумінні статті 39 ПК України, а у разі якщо такі операції не є контрольованими, - чи підтвердив позивач вартість придбаних товарів за принципом «витягнутої руки».
Судом встановлено, що Республіка Узбекистан на момент здійснення спірних операцій була включена до Переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим підпунктом 39.2.1.2 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року №1045.
Разом з тим, як вбачається з акта перевірки та не заперечується сторонами, річний дохід ПП «Аслан-Текстиль» від будь-якої діяльності, визначений за правилами бухгалтерського обліку, перевищував 150 млн грн та становив за 2021 рік 173 122 392 грн, за 2022 рік - 173 410 072 грн. Водночас обсяг господарських операцій з кожним із нерезидентів FE LLC LT «Textile International» та FE LLC «JIZZAKH TEXTILE», здійснених протягом 2021-2022 років, не перевищував нормативної межі у 10 млн грн.
За таких обставин суд дійшов висновку, що спірні господарські операції позивача з вказаними нерезидентами не є контрольованими у розумінні підпункту 39.2.1.7 пункту 39.2 статті 39 ПК України.
Водночас, оскільки спірні операції здійснювалися з нерезидентами, зареєстрованими у державі, включеній до відповідного переліку Кабінету Міністрів України, для незастосування коригування, передбаченого підпунктом 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України, позивач мав підтвердити відповідність вартості придбаних товарів принципу «витягнутої руки» за процедурою, встановленою статтею 39 ПК України.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03.04.2020 у справі №820/821/17, відповідно до якої залежно від того, чи є операція контрольованою або неконтрольованою, платник податків зобов`язаний або подати звіт про контрольовані операції зі складанням документації з трансфертного ціноутворення, або в будь-якій іншій формі підтвердити відповідність цін рівню звичайних, у тому числі шляхом складання документації як єдиного документа, так і сукупності документів, але за процедурою, встановленою статтею 39 ПК України.
Статтею 39 ПК України передбачено методи встановлення відповідності умов операції принципу «витягнутої руки», зокрема метод порівняльної неконтрольованої ціни, метод ціни перепродажу, метод «витрати плюс», метод чистого прибутку та метод розподілення прибутку.
Відповідно до положень статті 39 ПК України найбільш доцільний метод трансфертного ціноутворення обирається з урахуванням характеру операції, результатів функціонального аналізу сторін, наявності повної та достовірної інформації, необхідної для застосування відповідного методу, а також ступеня зіставності між досліджуваними та неконтрольованими операціями.
Судом встановлено, а відповідачем не заперечувалося, що позивачем до перевірки було надано економічні аналізи за 2021 та 2022 роки щодо операцій з FE LLC LT «Textile International» та FE LLC «JIZZAKH TEXTILE», розроблені аудиторською фірмою ТОВ «Нексія ДК Аудит і Консалтинг». Зазначені документи були подані позивачем як підтвердження відповідності спірних операцій принципу «витягнутої руки».
Щодо методу порівняльної неконтрольованої ціни суд зазначає, що відповідно до підпункту 39.3.3.1 пункту 39.3 статті 39 ПК України, метод порівняльної неконтрольованої ціни полягає у порівнянні ціни, застосованої у контрольованій операції, з ціною у зіставній (зіставних) неконтрольованій (неконтрольованих) операції (операціях), які фактично здійснені платником податків (іншими особами) або на підставі інформації, отриманої з джерел, визначених підпунктом 39.5.3 пункту 39.5 цієї статті.
Порівняння ціни контрольованої операції з ціною зіставних неконтрольованих операцій проводиться на підставі інформації про ціни, застосовані протягом періоду, який аналізується, зокрема інформації про ціни на найближчу до дня здійснення контрольованої операції дату (підпункт 39.3.3.3 пункту 39.3 статті 39 ПК України).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було досліджено можливість застосування методу порівняльної неконтрольованої ціни, однак встановлено відсутність внутрішніх зіставних операцій, оскільки підприємство протягом досліджуваних періодів не здійснювало придбання ідентичної сировини у незалежних постачальників.
Крім того, було досліджено можливість використання інформації щодо операцій контрагентів, однак така інформація є конфіденційною та недоступною для третіх осіб. Також проаналізовано загальнодоступні джерела інформації, зокрема вебсайти конкуруючих підприємств, спеціалізовані каталоги та інші відкриті ресурси, проте такі джерела не містили достатньої інформації про характеристики товару, умови поставок та не дозволяли встановити, чи сформовані відповідні ціни у неконтрольованих операціях між непов`язаними особами.
Додатково встановлено, що предмет спірних операцій не входить до переліку біржових товарів, щодо яких існують стандартизовані відкриті цінові індикатори.
Суд зазначає, що сам по собі пріоритет методу порівняльної неконтрольованої ціни не означає обов`язковості його застосування за відсутності необхідної інформаційної бази для проведення достовірного порівняння. Контролюючий орган не довів наявності будь-яких внутрішніх чи зовнішніх зіставних операцій або інших надійних джерел інформації, які дозволяли б застосувати цей метод.
За таких обставин суд вважає обґрунтованим висновок позивача про неможливість застосування методу порівняльної неконтрольованої ціни.
Щодо методу ціни перепродажу суд зазначає, що відповідно до положень підпунктів 39.3.4.1, 39.3.4.2 підпункту 39.3.4 пункту 39.3 статті 39 ПК України метод ціни перепродажу полягає у порівнянні валової рентабельності від перепродажу товарів (робіт, послуг), придбаних у контрольованій операції, з валовою рентабельністю від перепродажу товарів (робіт, послуг), яка отримується у зіставних неконтрольованих операціях.
Метод ціни перепродажу може використовуватися, зокрема, але не виключно, якщо під час перепродажу товару здійснюються такі операції:
- підготовка товару до перепродажу та його транспортування (поділ товарів на партії, формування поставок, сортування, перепакування);
- змішування товарів, якщо характеристики кінцевої продукції (напівфабрикатів) істотно не відрізняються від характеристик змішуваних товарів.
Судом встановлено, що предметом господарських операцій ПП «Аслан-Текстиль» було придбання сировини для власного виробництва, а не її подальший перепродаж третім особам. Придбані товари не реалізовувалися у незмінному вигляді на ринку, а використовувалися як виробничі ресурси у процесі виготовлення готової продукції.
За таких обставин відсутній ключовий елемент, необхідний для застосування методу ціни перепродажу, а саме операція з подальшого перепродажу придбаного товару, яка дозволила б визначити та порівняти показник валової рентабельності.
Відтак суд погоджується з висновком про неможливість застосування методу ціни перепродажу до спірних операцій.
Щодо методу «витрати плюс» суд зазначає, що відповідно до підпункту 39.3.5.1 підпункту 39.3.5 пункту 39.3 статті 39 ПК України метод «витрати плюс» полягає у порівнянні валової рентабельності собівартості продажу товарів (робіт, послуг) у контрольованій операції з аналогічним показником рентабельності у зіставних неконтрольованих операціях.
Метод «витрати плюс» може застосовуватися, зокрема, але не виключно, під час:
- виконання робіт (надання послуг) особами, які є пов`язаними з отримувачами результатів таких робіт (послуг);
- операцій з продажу товарів, сировини або напівфабрикатів за договорами між пов`язаними особами;
- операцій з продажу товарів (робіт, послуг) за довгостроковими договорами (контрактами) між пов`язаними особами (підпункт 39.3.5.2 підпункт 39.3.5 пункт 39.3 статті 39 ПК України).
У межах проведеного економічного аналізу встановлено, що спірні операції стосувалися придбання сировини для власного виробництва, а не виконання виробничих чи сервісних функцій на користь контрагента. Тому визначення ринкової націнки на витрати продавця або зіставної валової рентабельності у цьому випадку не є можливим.
Крім того, матеріали справи не містять даних, які б дозволяли визначити зіставну валову рентабельність або структуру витрат для застосування зазначеного методу.
За таких обставин суд погоджується з висновком економічного аналізу про неможливість застосування методу «витрати плюс» до спірних операцій.
Щодо методу розподілення прибутку судом встановлено, що відповідно до підпункту 39.3.7.1 підпункту 39.3.7 пункту 39.3 статті 39 ПК України метод розподілення прибутку полягає у виділенні кожній особі, що бере участь у контрольованій (контрольованих) операції (операціях), частини загального прибутку (або збитку), отриманого за результатами здійснення такої операції, яку б інша непов`язана особа отримала від участі у зіставній (зіставних) неконтрольованій (неконтрольованих) операції (операціях).
Можливість застосування методу розподілення прибутку була проаналізована позивачем. Водночас, враховуючи характер спірних операцій та можливість застосування більш доцільного методу чистого прибутку, використання методу розподілення прибутку було визнано недоцільним.
Щодо методу чистого прибутку суд зазначає, що відповідно до підпункту 39.3.6.1 підпункту 39.3.6 пункту 39.3 статті 39 ПК України метод чистого прибутку полягає у порівнянні відповідного фінансового показника рентабельності у контрольованій операції (чистого прибутку на основі відповідної бази (витрати, продаж, активи) або показника рентабельності операційних витрат) з відповідним показником рентабельності у зіставній (зіставних) неконтрольованій (неконтрольованих) операції (операціях). 
Метод чистого прибутку використовується, зокрема, у разі відсутності або недостатності інформації, на підставі якої можна обґрунтовано зробити висновок про достатній рівень зіставності умов контрольованої операції з умовами зіставної (зіставних) неконтрольованої (неконтрольованих) операції (операцій) під час використання методів, визначених підпунктами 39.3.3-39.3.5 пункту 39.3 цієї статті (підпункт 39.3.6.2 підпункту 39.3.6 пункту 39.3 статті 39 ПК України).
Як вбачається з економічних аналізів, позивач обґрунтовано визначив стороною, що досліджується, саме ПП «Аслан-Текстиль», оскільки щодо нього можливо отримати повну фінансову інформацію та розрахувати відповідні показники рентабельності.
Для проведення аналізу позивач використав спеціалізовану базу даних «Ruslana», а також додатково перевіряв потенційно зіставні компанії за допомогою інших відкритих інформаційних ресурсів. Документація містить критерії відбору зіставних підприємств, зокрема здійснення діяльності в Україні, відповідність виду економічної діяльності виробництву текстильної продукції, наявність фінансової звітності за досліджувані роки, відсутність ознак пов`язаності та перебування у процедурі ліквідації чи банкрутства.
За результатами проведених розрахунків встановлено, що фактична рентабельність ПП «Аслан-Текстиль» перебуває в межах або перевищує діапазон рентабельності, сформований на основі зіставних незалежних компаній.
Так, за 2021 рік розрахований діапазон рентабельності становив від 0,76% до 6,19%, тоді як фактичний показник підприємства склав 6,31%, тобто перевищував верхню межу діапазону. За 2022 рік ринковий діапазон становив від 0,83% до 14,53%, а фактичний показник підприємства дорівнював 9,63%, що знаходиться в межах ринкового інтервалу.
Наведені результати підтверджують, що умови спірних операцій відповідають принципу «витягнутої руки» та не потребують коригування відповідно до підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України.
Суд вважає обґрунтованим застосування позивачем саме показника чистої рентабельності, оскільки він відповідає методу чистого прибутку, дає можливість оцінити ринковість операцій у їх сукупності та не залежить виключно від ціни придбання окремої партії сировини.
Таким чином, судом встановлено, що позивачем проведено послідовний аналіз усіх методів трансфертного ціноутворення, передбачених статтею 39 ПК України, наведено причини неможливості застосування методів порівняльної неконтрольованої ціни, ціни перепродажу, «витрати плюс» та розподілення прибутку, а також належно обґрунтовано доцільність використання саме методу чистого прибутку.
Суд критично оцінює доводи контролюючого органу про те, що надана позивачем документація не містить інформації про кінцевих бенефіціарних власників, структуру володіння корпоративними правами, опис діяльності групи компаній, структуру управління платника податків, функціональний аналіз та обґрунтування вибору методу трансфертного ціноутворення.
Насамперед суд враховує, що спірні господарські операції не є контрольованими у розумінні статті 39 ПК України, оскільки обсяг операцій з кожним із нерезидентів не перевищував встановленого законом вартісного критерію. Водночас позивач скористався правом, передбаченим підпунктом 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України, та на підтвердження відповідності витрат принципу «витягнутої руки» подав економічний аналіз без подання звіту про контрольовані операції.
Отже, предметом дослідження у цій справі є не повнота документації, яка складається для цілей контрольованих операцій відповідно до статті 39 ПК України, а достатність наданих позивачем матеріалів для підтвердження відповідності ціни принципу «витягнутої руки» у межах застосування підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України.
Суд зазначає, що відсутність у поданому економічному аналізі окремих відомостей про кінцевих бенефіціарних власників, структуру корпоративного володіння, організаційну структуру підприємства чи загальний опис групи компаній сама по собі не впливає на можливість встановлення відповідності спірних операцій принципу «витягнутої руки» та не спростовує проведеного аналізу ринковості цін.
Більше того, контролюючий орган не пояснив, яким саме чином відсутність зазначених відомостей могла вплинути на визначення ринкового рівня ціни, вибір методу трансфертного ціноутворення або розрахунок показників рентабельності, а також не навів причинно-наслідкового зв`язку між формальними зауваженнями до змісту документації та висновком про необхідність збільшення фінансового результату на 30 відсотків вартості придбаних товарів.
Суд також відхиляє твердження відповідача про відсутність у документації функціонального аналізу та обґрунтування вибору методу. Із дослідженого економічного аналізу вбачається, що позивачем наведено опис характеру господарських операцій, проведено аналіз активів та ризиків, здійснено вибір сторони, що досліджується, а також послідовно проаналізовано можливість застосування кожного із методів, передбачених статтею 39 ПК України, із наведенням мотивів неможливості застосування інших методів та обґрунтуванням застосування методу чистого прибутку.
Фактично контролюючий орган обмежився формальним зазначенням про невідповідність документації вимогам підпункту 39.4.6 пункту 39.4 статті 39 ПК України, не встановивши жодного причинно-наслідкового зв`язку між такими недоліками та результатами економічного аналізу.
Документація містить опис використаних джерел інформації, критерії відбору зіставних компаній, обґрунтування використання бази даних «Ruslana», вибору фінансового показника рентабельності та періоду аналізу, що свідчить про наявність належного обґрунтування обраної методології дослідження.
Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо застосування окремих положень статті 39 ПК України, у тому числі під час коригування фінансового результату до оподаткування на підставі підпунктів 140.5.4, 140.5.5-1 та 140.5.6 пункту 140.5 статті 140 ПК України, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 14.05.2021 №266, для цілей обґрунтування суми витрат за такими операціями платник податків має задокументувати як сукупність документів або як єдиний документ, складений у довільній формі, інформацію, визначену у підпункті 39.4.6 пункту 39.4 статті 39 ПК України, в обсязі, необхідному для оцінки відповідності рівня ціни або показника рентабельності відповідної операції принципу «витягнутої руки». При цьому обсяг такої інформації можна вважати достатнім, якщо платник податків належно обґрунтував рівень ціни або показник рентабельності відповідної операції за найбільш доцільним методом.
За таких обставин суд дійшов висновку, що зауваження відповідача щодо змісту наданої позивачем документації мають переважно формальний характер, не містять належного економічного чи правового обґрунтування та не спростовують достовірності проведеного позивачем аналізу. Відтак вони не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про неправомірність незастосування позивачем коригування фінансового результату відповідно до підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України. 
Суд також критично оцінює посилання в акті перевірки на Порядок встановлення відповідності умов контрольованої операції щодо сировинних товарів принципу «витягнутої руки», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 18.01.2022 №19, оскільки зазначений Порядок набрав чинності після періоду здійснення спірних операцій та не може бути застосований до правовідносин, які виникли раніше.
Крім того, зазначений Порядок стосується контрольованих операцій щодо сировинних товарів, тоді як у цій справі спірні операції не є контрольованими, а предметом операцій є текстильна продукція, яка не має стандартизованих біржових характеристик, не є взаємозамінною незалежно від виробника та не має публічних котирувальних цін.
Тому посилання відповідача на Порядок №19 не має правового значення для оцінки відповідності спірних господарських операцій принципу «витягнутої руки» та не може бути покладене в основу висновків про порушення податкового законодавства.
При цьому контролюючий орган не здійснив власного альтернативного економічного аналізу, не запропонував іншої вибірки зіставних компаній, не розрахував інший ринковий діапазон рентабельності, не навів жодних зіставних операцій або зіставних осіб та не довів можливості застосування іншого методу трансфертного ціноутворення. Його заперечення фактично зводяться до загального твердження про недостатність наданого позивачем аналізу без конкретизації методологічних помилок чи спростування проведених розрахунків.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив відповідність умов спірних господарських операцій з нерезидентами FE LLC LT «Textile International» та FE LLC «JIZZAKH TEXTILE» принципу «витягнутої руки» у розумінні статті 39 ПК України.
Водночас відповідач не довів наявності підстав для коригування фінансового результату відповідно до підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України, не спростував висновків наданих позивачем економічних аналізів та не надав належних доказів невідповідності цін у спірних операціях ринковому рівню.
Таким чином, висновки акта перевірки про заниження позивачем фінансового результату на суму 3 280 304 грн є також необґрунтованими.
За таких обставин податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 16.01.2026 № 1511/2201-0701 є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо правомірності податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 16.01.2026 №1512/2201-0701, яким визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у зв`язку із застосуванням положень пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення стали висновки контролюючого органу про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість на загальну суму 2 667 672 грн, у тому числі:
- заниження податкових зобов`язань з ПДВ всього у сумі 2 448 724 грн. за період з квітня 2021 року по червень 2025 року в результаті не нарахування їх виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 189.1 ст. 189 ПК України на вартість списаного вапна меленого негашеного «Tradicial», купоросу залізного технічного, дизельного палива, масла для в`язальних машин, оливи промислової, солі таблетованої, соди каустичної, під час придбання якого суми ПДВ були включені до складу податкового кредиту, та які не використані в господарській діяльності платника;
- заниження податкових зобов`язань з ПДВ всього у сумі 12 823 грн., в розрізі звітних податкових періодів: за грудень 2022 року, травень 2024 року, в результаті не нарахування їх виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 189.1 ст. 189 ПК України на вартість списаного палива дизельного, під час придбання якого суми ПДВ були включені до складу податкового кредиту, та які фактично використані в операціях, що не пов`язані з веденням господарської діяльності платника;
- завищення податкового кредиту всього в сумі 206 125 грн. в тому числі: за листопад 2021 року, грудень 2021 року, лютий 2022 року, березень 2022 року, грудень 2022 року, травень 2023 року, внаслідок віднесення до його складу сум ПДВ не підтверджених виписаними та зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними.
Позивач не погоджується з вказаними висновками та зазначає, що придбані товарно-матеріальні цінності використовувалися виключно у виробничому процесі та в межах господарської діяльності підприємства, а тому підстави для застосування пункту 198.5 статті 198 ПК України відсутні.
Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що під час перевірки встановлено використання вказаних товарно-матеріальних цінностей у негосподарській діяльності, у зв`язку з чим у позивача виник обов`язок щодо нарахування податкових зобов`язань та складання зведених податкових накладних.
Згідно з підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Об`єктом оподаткування згідно з пунктом 185.1 статті 185 ПК України є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;
в) ввезення товарів на митну територію України;
г) вивезення товарів за межі митної території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Відповідно до пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата зарахування електронних грошей платнику податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.
В абзаці першому пункту 188.1 статті 188 ПК України визначено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: 
а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.
З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах:
придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання;
придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Під час розгляду справи відповідачем не заперечувався факт придбання позивачем вапна меленого негашеного «Tradical», дизельного пального, масла для в`язальних машин, оливи промислової, солі таблетованої та соди каустичної, а також факт включення сум ПДВ при їх придбанні до складу податкового кредиту.
Разом з тим судом встановлено, що зазначені товарно-матеріальні цінності використовувалися позивачем у виробничому процесі виготовлення трикотажного полотна, що підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку, договорами, видатковими накладними, митними деклараціями, актами списання, технологічною документацією, калькуляціями виробництва та іншими доказами, дослідженими судом під час розгляду справи.
При цьому акт перевірки від 25.12.2025 не містить належних та допустимих доказів, які б підтверджували використання вказаної сировини у негосподарській діяльності, її передачу третім особам, нестачу, втрату або інші обставини, з якими пункт 198.5 статті 198 ПК України пов`язує виникнення обов`язку щодо нарахування податкових зобов`язань.
Суд звертає увагу, що відповідачем не проведено аналізу фактичного використання спірної сировини, не встановлено конкретних господарських операцій, у яких така сировина була використана поза межами господарської діяльності, а також не наведено доказів, які б підтверджували відповідні висновки.
Більше того, висновки контролюючого органу в цій частині є внутрішньо суперечливими.
Так, відповідно до пункту 3.1.1.1 розділу III акта перевірки відповідачем встановлено, що за період з 01.04.2021 по 30.06.2025 позивачем задекларовано дохід від реалізації трикотажного полотна, визначений за правилами бухгалтерського обліку, у сумі 713 079 387 грн.
Таким чином, контролюючий орган фактично визнав здійснення позивачем господарської діяльності з виробництва та реалізації трикотажного полотна, а також отримання доходу від такої діяльності.
Водночас у цьому ж акті перевірки міститься висновок про використання сировини, необхідної для виготовлення зазначеної продукції, в операціях, що не пов`язані з господарською діяльністю.
Суд критично оцінює такі висновки відповідача, оскільки вони є взаємосуперечливими.
Суд враховує, що відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
За приписами підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Таким чином, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.
В той же час, не обов`язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, а також не виключено, що в результаті об`єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Зокрема, операція може виявитись збитковою, і це є одним із варіантів нормального перебігу подій при здійсненні господарської діяльності.
Проте, із визначеного в Податковому кодексі України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податку отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція принаймні теоретично (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості.
Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не є вчиненими в межах господарської діяльності, а відтак, їх наслідки не підлягають відображенню в податковому обліку.
З`ясування наміру платника податку на отримання економічного ефекту від господарської операції передбачає аналіз умов та обставин її здійснення. При цьому економічний ефект не повинен полягати виключно в зменшенні податкового навантаження на хоча б одного з учасників операції.
Відповідно, економічний ефект відсутній в операціях, які призводять до збільшення задекларованих витрат платника та зменшують об`єкт його оподаткування без можливості отримання додаткового приросту активів чи збереження їх вартості.
При цьому варто виходити з того, якою в тій чи іншій ситуації має бути поведінка добросовісного суб`єкта господарювання, що за звичайних умов ведення господарської діяльності зацікавлений у найбільшому скороченні своїх витрат.
Відповідна правова позиція визначена в постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 812/9439/13-а.
Суд враховує, що виробництво трикотажного полотна, його подальша реалізація та отримання доходу об`єктивно неможливі без використання відповідної сировини, паливно-мастильних матеріалів та технологічних реагентів, необхідних для забезпечення виробничого процесу.
Отже, сам факт виготовлення позивачем продукції, її реалізації та отримання доходу спростовує висновки відповідача про використання вапна меленого негашеного «Tradical», дизельного пального, масла для в`язальних машин, оливи промислової, солі таблетованої та соди каустичної в операціях, що не пов`язані з господарською діяльністю.
За таких обставин відповідачем не доведено факту використання спірної сировини поза межами господарської діяльності позивача, а також не доведено наявності інших обставин, з якими пункт 198.5 статті 198 ПК України пов`язує виникнення обов`язку щодо нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість.
Щодо доводів відповідача про завищення позивачем податкового кредиту в сумі 206 125 грн., суд зазначає наступне. 
В акті перевірки від 25.12.2025 зазначено, що перевіркою встановлено завищення податкового кредиту в загальній сумі 206 126 грн., в т.ч. за: за листопад 2021 року в сумі 10550 грн., грудень 2021 року в сумі 600 грн., лютий 2022 року в сумі 77240 грн., березень 2022 року в сумі 9608 грн., грудень 2022 року в сумі 38887 грн., травень 2023 року в сумі 74241 грн., внаслідок віднесення до його складу сум ПДВ не підтверджених виписаними та зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними.
Судом встановлено, що позивачем віднесено до складу податкового кредиту податок на додану вартість у сумі 206 126 грн. по наступних контрагентах: ТОВ «Інтер-Синтез», ТОВ «Агрос-КНК», ТОВ «Хмельницькенергозбут», ТОВ "Газопостачальна компанія «Нафтогаз Україна», ТОВ «Ферозіт».
Пунктом 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Пунктом 201.7 статті 201 ПК України передбачено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на рахунок у банку/небанківському надавачу платіжних послуг як попередня оплата (аванс).
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази щодо правомірності віднесення позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість у сумі 206 126 грн. 
Таким чином, суд погоджується із висновками представника відповідача про те, що позивачем завищено податковий кредит в сумі 206 126 грн., внаслідок віднесення його складу сум ПДВ, не підтверджених виписаними та зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними.
Враховуючи наведені обставини, а також те, що в порушення вимог пункту 44.1 статті 44, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 ПК України ПП «Аслан-Текстиль» завищено податковий кредит в загальній сумі 206126 грн. за в результаті віднесення його складу сум ПДВ, не підтверджених виписаними та зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області №1512/2201-0701 від 16.01.2026 підлягає скасуванню в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 2 461 546 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 246154 грн.
Щодо застосування до позивача штрафних санкцій за нескладення та нереєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних зведених податкових накладних (податкове повідомлення-рішення форми «ПН» від 16.01.2026 №1513/2201-0701).
Як встановлено судом, підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення форми «ПН» від 16.01.2026 №1513/2201-0701 стали висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог пункту 198.5 статті 198 та пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що, на думку відповідача, полягало у нескладенні та нереєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних зведених податкових накладних щодо товарно-матеріальних цінностей (вапна меленого негашеного «Tradical», купоросу залізного технічного, дизельного пального, масла для в`язальних машин, оливи промислової, солі таблетованої та соди каустичної), які нібито були використані в операціях, що не є господарською діяльністю платника податків.
Разом з тим, під час розгляду цієї справи судом встановлено відсутність правових підстав для застосування до позивача положень пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, оскільки відповідачем не доведено факту використання зазначених товарно-матеріальних цінностей поза межами господарської діяльності підприємства.
Натомість матеріалами справи підтверджується, що вказані товари використовувалися позивачем безпосередньо у виробничому процесі виготовлення трикотажного полотна та були пов`язані із здійсненням його господарської діяльності.
За таких обставин у позивача не виникав обов`язок щодо нарахування податкових зобов`язань відповідно до пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, а відтак і обов`язок щодо складання та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідних зведених податкових накладних.
Отже, висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України є похідними від висновків щодо порушення пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, які судом визнані необґрунтованими та недоведеними.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення форми «ПН» від 16.01.2026 №1513/2201-0701 ґрунтується на висновках, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо правомірності податкового повідомлення-рішення від 16.01.2026 №1514/2201-0701, суд зазначає та враховує таке.
Згідно з висновками акту перевірки позивача притягнуто до відповідальності за порушення вимог п. 63.3 статті 63 ПК України, п. 8.4 та п. 8.5 розд. VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року № 1588, за неподання повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП.
Загальні положення щодо обліку платників податків врегульовано статтею 63 глави 6 розділу II ПК України.
Так, відповідно до пункту 63.1 статті 63 ПК України, облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Згідно з пунктом 63.3 статті 63 ПК України з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку). Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу. Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків. Заява про взяття на облік платника податків за неосновним місцем обліку подається у відповідний контролюючий орган протягом 10 робочих днів після створення відокремленого підрозділу, реєстрації рухомого чи нерухомого майна чи відкриття об`єкта чи підрозділу, через які провадиться діяльність або які підлягають оподаткуванню.
Отже, одним із способів податкового контролю є контроль за місцем розташування як платника податків, так і об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність.
Для здійснення такого податкового контролю застосовується Порядок обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року № 1588 (далі - Порядок № 1588).
Згідно з пунктом 8.1 Порядку № 1588 платник податків зобов`язаний повідомляти про об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням до контролюючих органів за основним місцем обліку.
Положеннями пункту 8.2 Порядку № 1588 визначено, що об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.
Повідомлення за формою № 20-ОПП (додаток 10 до Порядку) повинні подавати всі платники податків - як юридичні, так і фізичні особи - підприємці в разі наявності, виникнення, зміни типу об`єкта оподаткування.
Основною метою запровадження форми № 20-ОПП є отримання від платників податків інформації про всі наявні в них об`єкти майна, їх місцезнаходження, переміщення та стан, у якому вони фактично перебувають (використовуються, тимчасово не використовуються, не використовуються тощо).
Повідомлення про об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою № 20-ОПП, подається до органу доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дати оформлення договору купівлі-продажу, оренди чи іншого документа на право володіння, користування або розпорядження об`єктом оподаткування.
Згідно з пунктом 8.4 Порядку № 1588 повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків. У повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду.
Тобто, повідомлення за формою № 20-ОПП є складовою облікових даних платника податків, оскільки стосується об`єктів оподаткування та/або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, щодо яких здійснюється податковий контроль.
Судом встановлено, що відповідач не заперечує факту подання позивачем повідомлення за формою №20-ОПП щодо місця здійснення господарської діяльності - виробничих приміщень за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, смт Базалія, вул. Свободи, 43.
Матеріалами справи підтверджується, що генератори та навантажувач, щодо яких контролюючим органом встановлено порушення, використовувалися саме у вказаних виробничих приміщеннях та не утворювали самостійних місць провадження діяльності позивача.
Крім того, наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2022 №7 затверджено Узагальнюючу податкову консультацію щодо окремих питань обліку платників податків, у якій роз`яснено застосування принципу укрупнення інформації при поданні повідомлення за формою №20-ОПП.
Із зазначеної консультації вбачається, що при повідомленні контролюючого органу про об`єкти оподаткування платник податків не зобов`язаний окремо декларувати кожну одиницю майна, яка використовується в межах уже задекларованого об`єкта оподаткування або об`єкта, через який провадиться господарська діяльність, якщо інформація про такий об`єкт уже подана до контролюючого органу.
Таким чином, визначальним є факт повідомлення контролюючого органу про місце здійснення господарської діяльності, а не подання окремих повідомлень щодо кожного технічного засобу, механізму чи одиниці обладнання, що використовується в межах такого об`єкта.
Оскільки позивачем було подано повідомлення за формою №20-ОПП щодо виробничих приміщень за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, смт Базалія, вул. Свободи, 43, у яких експлуатувалися спірні генератори та навантажувач, суд дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку щодо подання окремих повідомлень за формою №20-ОПП стосовно кожного із зазначених об`єктів обладнання.
Відтак, висновки відповідача про порушення позивачем вимог пункту 63.3 статті 63 ПК України та Порядку № 1588 є необґрунтованими, а податкове повідомлення-рішення форми «ПС» від 16.01.2026 року № 1514/2201-0701 є протиправним та підлягає скасуванню.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог у відповідності до статті 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 33280 грн. слід стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - у сумі 32054,19 грн.
Також суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, умовою відшкодування стороні понесених витрат на правничу допомогу адвоката відповідно до приписів ст.134 та ст.137 КАС України є встановлення їх розміру згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Однак позивачем не надано договору про надання правничої допомоги, документів, підтверджуючих факт оплати позивачем наданих послуг, а також детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт).
Враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують здійснення оплати витрат на професійну правничу допомогу, підстави для розподілу таких витрат відсутні.
Водночас, у разі дотримання вимог, визначених статтями 134 та 139 КАС України, позивач не позбавлений права звернутись до суду із клопотанням про присудження на його користь витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
позов приватного підприємства "Аслан-Текстиль" задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми «Р» від 16.01.2026 № 1511/2201-0701.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми «Р» від 16.01.2026 № 1512/2201-0701 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 2 461 546 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 246 154 грн.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми «ПН» від 16.01.2026 № 1513/2201-0701.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми «ПС» від 16.01.2026 № 1514/2201-0701.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь приватного підприємства "Аслан-Текстиль" судовий збір в сумі 32054 (тридцять дві тисячі п`ятдесят чотири) грн. 19 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 03 липня 2026 року

Позивач:	Приватне підприємство "Аслан-Текстиль" (вул. Максима Залізняка, 1А, кв.21,м. Хмельницький,Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,29027 , код ЄДРПОУ - 33591036) 	
Відповідач:	Головне управління ДПС у Хмельницькій області (вул. Пилипчука, 17,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29001 , код ЄДРПОУ - 44070171) 	

Головуючий суддя 		Д.А. Божук