ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5524/26 Справа № 201/7098/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 20 січня 2025 року, у складі судді Демидової С.О. у цивільній справі № 201/7098/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкування з дитиною, - 

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся через суд з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , визначивши третьою особою Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, на предмет зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначення ОСОБА_1 наступний порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:
- у вихідні дні кожного місяця року в суботу та неділю з 10.00 год до 13.00 год, поза місцем проживання сина, без присутності матері дитини - ОСОБА_2 : прогулянки в парках, на вулиці, відвідування дитячих закладів, кінотеатрів, в інших місцях, де дозволено перебувати дітям;
- без обмеження спілкуватися із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засобами зв`язку;
Зобов`язати матір дитини - ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 підтверджену інформацію про стан здоров`я сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформацію про зміну його місця проживання або навчання (а.с.2-7). 
Позивач обґрунтовує свій позов тим, що 26 липня 2020 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 ..
3 травня 2024 року між ними припинені сімейні відносини та 18 вересня 2024 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами розірвано. Син залишився проживати разом з матір`ю.
З того часу відповідачка перешкоджає йому бачитись та спілкуватись із сином. Його намагання врегулювати даний спір мирним шляхом не призвели до позитивного результату. Тривалий час він позбавлений можливості бачитись та спілкуватись із сином, приймати участь у його вихованні, розвитку його здібностей та забезпечувати його всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Відповідно до рішення суду позивач сплачує аліменти на утримання сина та бажає бути частиною його життя не тільки на словах чи в документах, а в реальних щоденних моментах, які формують його характер і світогляд, чому перешкоджає відповідачка та порушує його батьківські права, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Рішенням Соборного районного суду м.Дніпра від 20 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною - відмовлено в повному обсязі (а.с. 84-89).
Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем факту перешкоджання з боку відповідачки йому взяття участі у вихованні та спілкуванні із сином, а також неможливості надання висновку Органу опіки та піклування щодо можливої участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, враховуючи фактичне перебування дитини разом із матір`ю у Німеччині. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у березні 2026 року подав апеляційну скаргу, посилаючись у скарзі на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, адже спір не було вирішено судом першої інстанції по суті спору. Разом з цим наголосив, що дане судове рішення не відповідає рівності обох батьків у спілкуванні та вихованні спільної дитини, в розумінні положень ст. 11,15 ЗУ “Про охорону дитинства”, ст. 141,153,157 Сімейного кодексу України. Також суд першої інстанції, на думку скаржника, не врахував, що не може бути підставою для позбавлення іншого з батьків дитини права на спілкування з нею у зв`язку зі зміною місця проживання дитини чи виїзду за кордон, адже такі обставини не припиняють батьківських прав та обов`язків. Суд першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі не керувався найкращими інтересами самої дитини на гармонійний розвиток та належне вихованні з боку обох батьків, що потребує встановлення способу вихованні та спілкування з дитиною позивача, як батька. Скаржник наголошує, що суд першої інстанції помилково вважав відсутніми підстави для встановлення способу у вихованні та спілкуванні із сином з-за відсутності доказів у перешкоджанні відповідачем здійснення таких прав позивача, оскільки такий висновок суперечить принципам доказування у сімейних спорах, де само по собі звернення до суду з такими вимогами та непроживання одного із батьків разом із дитиною вже є конфліктною ситуацією, яка потребує судового втручання та розгляду заявлених вимог по суті спору. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги у повному обсязі (а.с.95-99).
Інші учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 , з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що 26 липня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 .
22 жовтня 2025 року адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради міською радою надано пояснення, що 15 жовтня 2025 року на комісії з питань захисту прав дитини адміністрації Соборного району ДМР було розглянуто питання про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Встановлено що з 26 липня 2020 року по 18 вересня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, в якому мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до довідки від 29 травня 2025 року №7064/14, наданої Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заборгованість з сплати аліментів у ОСОБА_1 станом на 29 травня 2025 року відсутня.
13 жовтня 2025 року спеціалістами управління-служби у справах дітей складено акт обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Санітарно-житловий стан приміщення хороший, наявні всі комунікації.
Зі слів батька - ОСОБА_1 дитина разом з матір`ю ОСОБА_2 на теперішній час проживає в Німеччині.
З матір`ю дитини спеціалісти управління-служби у справах ді адміністрації Соборного району ДМР зв`язалися в телефонному режимі. ОСОБА_4 зазначила, що батько не займався вихованням сина під час спільного проживання, грошей на одяг не давав, за дитячий садок сплачувала інша жінка ОСОБА_5 .
На засіданні комісії з питань захисту прав дитини був присутній ОСОБА_1 , якому було запропоновано долучити до справи документи: довідку про несудимість, характеристику з місця роботи, пояснення свідків, довідку про виплату аліментів. Станом на 22 жовтня 2025 року вищезазначені документи до адміністрації Соборного району ДМР не надходили.
У зв`язку з відсутністю необхідних для всебічного розгляду справи документів та у зв`язку з тим, що дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає на території Соборного району міста Дніпра, надати висновок про визначення батьку, ОСОБА_1 порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявляється можливим (а.с. 67-68).
З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції встановив, що між сторонами існує спір відносно участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 .. Даний спір у добровільному порядку сторони вирішити не можуть, у зв`язку з чим таке питання належить вирішувати в судовому порядку шляхом визначення порядку участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з ним.
Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав не встановленим і не доведеним той факт, що відповідач ОСОБА_2 чинить позивачеві будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною, а матеріали справи таких доказів не містять. Також суд першої інстанції вважав, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, що є обов`язковим та відповідає ст. 19 Сімейного кодексу України. Однак, враховуючи, що дитина фактично проживає разом із матір`ю у Німеччині, такий висновок про розв`язання спору в порядку ст. 19 СК України адміністрація Соборного району ДМР надати не має можливості. 
Колегія суддів, приймаючи доводи скаржника до уваги та вважаючи їх слушними, не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
У справі, що переглядається апеляційним судом, предметом спору є усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні батька із сином та встановлення способу спілкування батька та дитини, а тому колегія суддів під час оцінки доводів апеляційної скарги керується положеннями Конвенції про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормативно-правовими актами.
У статті 51 Конституції України, частині другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України, яка кореспондується із частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно із статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце, час і порядок їхнього спілкування. 
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних й світових історичних і культурних цінностей, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.
Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Водночас відновлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з його батьком перебуває у площині належного виконання обома батьками своїх обов`язків з виховання дитини. 
Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Верховний Суд дійшов висновку, викладеному у постанові від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19 про те, що висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.
Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.
У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.
Однак ухвалення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.
Такі висновки, безумовно, мають значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.
Однак невчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.
Колегія суддів наголошує, що зазначені вище висновки Верховного Суду підтверджують доводи скаржника про те, що відсутність висновку органу опіки та піклування не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю.
Разом з цим колегія суддів наголошує, що представники органу опіки зв`язувались із матір`ю дитини телефонним зв`язком та проводили бесіду, яка повідомила, що батько дитини у житті дитини участі не приймає.
Колегія суддів також відзначає, що саме такі розбіжності у поведінці та у здійсненні батьківських прав сторін вже мають під собою наявність спору щодо взяття участі у вихованні та спілкуванні батька з дитиною, що належить розглядати суду по суті такого спору за наявними у матеріалах справи письмовими доказами.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність факту перешкоджання відповідачем позивачеві у спілкуванні з сином, враховуючи також і те, що дитина фактично проживає в іншій країні та окремо від його батька, що само по собі є конфліктною та травмуючою ситуацією для дитини насамперед.
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю переважають інтереси батьків.
Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23) та багатьох інших, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 червня 2025 року у справі №523/9237/22. 
У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Таких висновків усталеної судової практики Верховного Суду судом першої інстанції не враховано, тоді як доводи скаржника повністю узгоджуються з нею, з чим погоджується і колегія суддів.
Колегія суддів наголошує, що позивач, як батько дитини, виконує один з батьківських обов`язків, тобто, сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина та заборгованості не має, що узгоджується з матеріалами справи.
Також колегією суддів встановлено, що батько дитини — позивач у справі, проживає окремо від сина, який, до того ж, проживає фактично у Німеччині, що значно ускладнює як вихованні, так і спілкування з ним. Натомість, мати дитини в поясненнях органу опіки зазначила, що батько не займається сином, грошових коштів не надає, а за дитячий садок сплачує інша жінка, не зазначала про жодну обставину чи доказ, яким чином вона сприяла спілкуванню сина з його батьком відповідача, з чого колегія суддів може встановити факт перешкоджання позивачеві з боку відповідача у взятті ним участі у спілкуванні із сином. 
З наведеного колегія суддів доходить висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 бути у емоційному та психологічному зв`язку із дитиною, хоча б засобами телефонної та електронної комунікації, знайшла своє підтвердження, що не може бути звужено для батька дитини у здійсненні його батьківських прав.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що належить зобов`язати  ОСОБА_2 у, ІНФОРМАЦІЯ_3 , не чинити перешкод  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді спілкування засобами зв`язку без обмежень із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що буде відповідати інтересам дитини та сприяти відновленню психологічного та емоційного зв`язку між дитиною та батьком.
У цій справі судом першої інстанції встановлено, що, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 також просив визначити йому спосіб виховання та спілкування із сином у вигляді того, що у вихідні дні кожного місяця року в суботу та неділю з 10.00 год до 13.00 год, поза місцем проживання сина, без присутності матері дитини - ОСОБА_2 бачитись: прогулянки в парках, на вулиці, відвідування дитячих закладів, кінотеатрів, в інших місцях, де дозволено перебувати дітям. При цьому зобов`язати матір дитини - ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 підтверджену інформацію про стан здоров`я сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформацію про зміну його місця проживання або навчання.
За змістом частини другої статті 159 СК України обумовлення побачень з дитиною присутністю іншої особи можливе лише в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини.
У справі, що переглядається, колегія суддів дійшла висновку, що такі вимоги не узгоджуються з фактичними обставинами справи, оскільки дитина знаходиться в іншій країні виконання рішення в зазначеній вище редакції, у разі задоволення, буде неможливо виконувати, що може негативно впливати на емоційний стан дитини та створювати проблеми його перебування. Також колегія суддів наголошує, що про такі побачення із сином сторони мають домовитись самі, враховуючи перебування у різних країнах. У разі відсутності такої домовленості або зміни обставин кожна із сторін не позбавлена права повторно звернутися до суду з інших підстав. 
Так, колегія суддів, проаналізувавши встановлені обставини справи, враховуючи характер стосунків, які склались між батьками дитини, вік дитини, а також принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною, бажання батька брати участь у вихованні сина, колегія суддів вважає за доцільне і таким, що відповідатиме інтересам дитини, зобов`язати  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не чинити перешкод  ОСОБА_1 ,, ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді спілкування засобами зв`язку без обмежень із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Саме такий спосіб участі позивача у вихованні та спілкування з дитиною за даних обставин буде відповідати інтересам неповнолітнього ОСОБА_3 , а згодом між ними стосунки стануть гармонійними.
Доводи скаржника апеляційної скарги колегія суддів приймає до уваги, адже вони засновані на принципі рівності та балансу батьків у спілкуванні, вихованні та взятті участі у зростанні дитини у всіх сферах її розвитку.
Колегія суддів наголошує, що між тим з батьків, хто проживає окремо, і дитиною повинен існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, його розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків - з своїми дітьми, служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, враховуючи, що суд першої інстанції не врахував рівності між батьками у вихованні та спілкуванні з дитиною і звузив права та інтереси позивача, відмовивши у повному обсязі у встановленні способу спілкування та вихованні дитини батьком, що у повні мірі не відповідає інтересам дитини. 
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. 
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 20 січня 2025 року— скасувати та  ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкування з дитиною — задовольнити частково.
Зобов`язати  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не чинити перешкод  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначити  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді спілкування засобами зв`язку без обмежень із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині позовних вимог — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “23” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “02” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров