УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року
м. Київ

справа № 511/2469/25
провадження № 61-6816ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянувши касаційні скарги  ОСОБА_1 , які подані адвокатом Константінеді Олександром Миколайовичем, на ухвали Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 серпня 2025 року та від 12 вересня 2025 року, постанови Одеського апеляційного суду від 25 березня 2026 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Роздільнянського відділу державної виконавчої служби у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Роздільнянського відділу державної виконавчої служби у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Герасимчук І. Є. (далі - державний виконавець, Роздільнянський ВДВС), в якій просив:
- визнати неправомірними дії державного виконавця, що полягають у винесенні повідомлення від 07 липня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 червня 2025 року у справі № 511/4120/23;
- скасувати зазначене повідомлення від 07 липня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання;
- зобов`язати Роздільнянський ВДВС прийняти до виконання і відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, який виданий Роздільнянським районним судом Одеської області від 12 червня 2025 року у справі № 511/4120/23.
В обґрунтування скарги зазначено, що на виконання рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 липня 2024 року у справі № 511/4120/23, яким одночасно вирішено вимоги про стягнення заробітної плати та зобов`язання нарахувати і сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, видано виконавчий лист. Водночас державний виконавець, посилаючись на пункт 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», повернула виконавчий документ без прийняття до виконання повідомленням № 19133 у зв`язку з тим, що виконавчий документ не відповідає вимогам зазначеного Закону (оскільки у ньому зазначені дві вимоги, які не дають розуміння державному виконавцю до якої категорії відноситься виконавче провадження: майнове (стягнути) або немайнове зобов`язального характеру (зобов`язати), що перешкоджає державному виконавцю у нарахуванні виконавчого збору)).
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 серпня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2026 року, вимоги скарги задоволено частково.
Визнано неправомірними дії державного виконавця, що полягають у винесенні повідомлення від 7 липня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття виконавчого листа Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 червня 2025 року по справі № 511/4120/23.
В іншій частині скарги відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що виконавчий документ, виданий Роздільнянським районним судом Одеської області на виконання рішення у справі № 511/4120/23, відповідає вимогам статті 4 Закону, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для його повернення без виконання. В ході розгляду скарги СП «Вітмарк Україна» в формі ТОВ добровільно виконало судове рішення, про що надало платіжні інструкції та витяги з відомостей про суми нарахованого доходу та відомостей про нарахування заробітної плати, а тому вимоги скарги підлягають частковому задоволенню, оскільки метою оскарження дій державного виконавця є усунення порушення (поновлення) прав сторони виконавчого провадження, а рішення суду першої інстанції було фактично виконано.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , що надані боржником платіжні інструкції та витяги з відомостей про суми нарахованого доходу не є належними доказами на підтвердження виконання боржником свого обов`язку, то апеляційний суд зазначив, що отримання інформації щодо внесення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплати на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку за липень 2015 року можливе поза межами виконавчого провадження шляхом отримання інформації у органів Пенсійного фонду України. У разі несплати або непогодження із розміром внесеного єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стягувач не позбавлений права пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки судом визнано неправомірними дії державного виконавця, що полягають у винесенні повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття.
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 вересня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2026 року, у задоволенні заяви представника стягувача - адвоката Константінеді О. М. про ухвалення додаткового рішення за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, до суду надійшла заява, згідно з якою представник стягувача просив ухвалити додаткове рішення про скасування повідомлення від 07 липня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки під час постановлення ухвали не було прийнято рішення щодо вказаної вимоги. Під час постановлення ухвали про часткове задоволення скарги суд виходив з того, що СП «Вітмарк Україна» в формі ТОВ добровільно виконало судове рішення. На підставі викладеного, надавши оцінку аргументам сторін, суд дійшов до висновку про відмову в постановленні додаткової ухвали, оскільки порушенні питання вирішувалися під час розгляду скарги по суті, а скасування повідомлення не призведе до поновлення порушеного права, а лише до обов`язку державного виконавця повторно розглянути питання про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом.
19 травня 2026 року та 20 травня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд»подав до Верховного Суду касаційні скарги, в яких просив:
скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2026 року (провадження №22-ц/813/590/26) та ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 серпня 2025 року в оскаржуваній частині та справу у наведеній частині передати до суду першої інстанції на новий розгляд;
скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2026 року (провадження №22-ц/813/5469/26) та ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 вересня 2025 року. Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Разом з касаційними скаргами подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Аналіз касаційної скарги свідчить, що повний текст судового рішення суду апеляційної інстанції складено 20 квітня 2026 року. Строк на касаційне оскарження не пропущений. Тому суд не вирішує питання про його поновлення.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги щодо нерозгляду судом першої інстанції окремих вимог скарги на дії державного виконавця та відсутності мотивів щодо їх вирішення, фактично не перевірив законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, чим порушив вимоги статей 10, 82, 260, 263 та 382 ЦПК України. Платіжні інструкції та витяги з відомостей про суми нарахованого доходу не є належними доказами на підтвердження виконання боржником свого обов`язку, адже такі документи складені боржником (зацікавленою особою), а не банком чи органами Пенсійного фонду України, які об`єктивно можуть підтвердити факт виконання боржником рішення суду. Перекладання на стягувача тягаря перевірки виконання боржником судового рішення за пред`явленим до примусового виконання виконавчим документом, який не визнавався таким, що не підлягає виконанню, свідчить про порушення прав стягувача на справедливий суд та на виконання судового рішення.
Заявник також стверджує, що згідно із звітом про автоматизований розподіл справи між суддями апеляційного суду від 08 вересня 2025 року склад колегії суду було визначено таким чином: Громік Р. Д. - суддя-доповідач; Драгомарецький М. М., Комлева О. С. - судді, які ухвалою від 29 вересня 2025 року вирішили відкрити апеляційне провадження та ухвалою від 05 листопада 2025 року призначили справу до розгляду. 24 березня 2026 року відбувся повторний автоматизований розподіл справ між суддям, суддю Драгомарецького М. М. було змінено на суддю Сегеду С. М., який в складі колегії і ухвалив оскаржувану постанову. Водночас в матеріалах справи відсутня ухвала апеляційного суду про прийняття суддею Сегедою С. М. до свого провадження (розгляду) матеріалів справи. Таким чином, зміна судді Драгомарецького М. М., який не є суддею-доповідачем, на суддю Сегеду С. М. призвела до порушення прав стягувача на справедливий суд і прозорий розгляд справи, оскільки суддя Сегеда С. М. приймав участь у розгляді справи незаконно. Тому розгляд справи здійснений апеляційним судом неналежним складом суду.
З порушенням апеляційним судом статей 259, 381, 384 ЦПК України оскаржувана постанова була ухвалена апеляційним судом не в день розгляду апеляційної скарги, а зовсім в іншу дату, що робить таку постанову незаконною.
В касаційній скарзі на постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2026 року та ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 вересня 2025 року скаржник зазначає, що апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції розглянув всі вимоги скарги стягувача на дії державного виконавця. Проте апеляційний суд не міг дійти зазначеного висновку, оскільки ухвала суду першої інстанції від 25 серпня 2025 року була оскаржена стягувачем в апеляційному порядку і постанова суду апеляційної інстанції за розглядом зазначеної апеляційної скарги набрала законної сили 20 квітня 2026 року. Відтак суд апеляційної інстанції не міг посилатися на обставини, що були встановлені судом першої інстанції в зазначеній ухвалі.
Також стверджує, що апеляційну скаргу було зареєстровано судом апеляційної інстанції 23 вересня 2025 року, натомість автоматизований розподіл справи між суддями апеляційного суду відбувся лише 02 березня 2026 року, тобто через значний час після реєстрації апеляційної скарги, з порушенням встановлених строків. 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів. 
Суди встановили, що 31 липня 2024 року Роздільнянським районним судом Одеської області ухвалено рішення у цивільній справі №511/4120/23 за позовом ОСОБА_1 до СП «Вітмарк Україна» в формі ТОВ,яким:
стягнуто з СП «Вітмарк Україна» в формі ТОВна користь  ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену заробітну плату за липень 2015 року в сумі 2 096,43 грн з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів;
зобов`язано СП «Вітмарк Україна» в формі ТОВнарахувати  ОСОБА_1 , виходячи з розміру заробітної плати за липень 2015 року, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплатити на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку за липень 2015 року.
На виконання зазначеного судового рішення було видано виконавчий лист, з яким ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського ВДВСіз заявою про відкриття виконавчого провадження.
Вказаний виконавчий лист повернуто без виконання відповідно до пункту 6 частини 4 статті 4 Закону (виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону).
Державний виконавець виходив з того, що виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим статтею 4 Закону, оскільки у ньому зазначені дві вимоги, які не дають розуміння державному виконавцю до якої категорії відноситься виконавче провадження: майнове (стягнути) або немайнове зобов`язального характеру (зобов`язати), що перешкоджає державному виконавцю у нарахуванні виконавчого збору.
СП «Вітмарк Україна» в формі ТОВдобровільно виконало судове рішення, про що надало платіжні інструкції та витяги з відомостей про суми нарахованого доходу і відомостей про нарахування заробітної плати. 
За змістом пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частини друга, третя статті 451 ЦПК України). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 зазначено, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
У цій справі суди вимоги скарги задовольнили частково, визнали неправомірними дії державного виконавця, що полягають у винесенні повідомлення від 7 липня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття виконавчого листа Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 червня 2025 року у справі № 511/4120/23, оскільки у державного виконавця були відсутні підстави для його повернення без виконання. 
Сторони судові рішення в цій частині не оскаржують, а аналіз касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції інші вимоги його скарги не були розглянуті, а апеляційний суд не надав належної оцінки цим доводам його апеляційної скарги.
Такі доводи є необґрунтованими, оскільки суди надали оцінку доводам скарги в межах заявлених вимог та навели мотиви своїх висновків, зокрема суд першої інстанції врахував, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд встановив, що в ході розгляду скарги СП «Вітмарк Україна» в формі ТОВ добровільно виконало судове рішення, про що надало належні докази, а тому вимоги скарги підлягають частковому задоволенню, оскільки метою оскарження дій державного виконавця є усунення порушення (поновлення) прав сторони виконавчого провадження. 
Апеляційний суд це рішення перевірив та погодився з таким висновком, врахував, що скаржник не надав доказів, що відповідне судове рішення не було виконане або виконане неналежним чином. При цьому отримання інформації щодо внесення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплати на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку за липень 2015 року можливе поза межами виконавчого провадження шляхом отримання інформації у органів Пенсійного фонду України. 
Апеляційний суд також врахував та роз`яснив скаржнику, що у разі несплати або непогодження із розміром внесеного єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стягувач не позбавлений права пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки судом визнано неправомірними дії державного виконавця, що полягають у винесенні повідомлення від 07 липня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
Колегія суддів з цими висновками судів погоджується, оскільки вони відповідають закону та зроблені з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Касаційний суд також зауважує, що якщо стосовно певної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення, це є підставою для звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення (пункт 1 частини першої статті 270ЦПК України), а не його оскарження. 
ОСОБА_1  з такою заявою звернувся до суду, за наслідком розгляду якої іншою оскарженою ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 вересня 2026 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2026 року, у задоволенні заяви представника стягувача ? адвоката Константінеді О. М. про ухвалення додаткового рішення за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця Роздільнянського ВДВС обґрунтовано відмовлено.
Доводи заявника щодо неналежного складу суду при розгляді його апеляційних скарг та «іншої дати» ухвалення постанови апеляційним судом колегія суддів відхиляє.
Зокрема, згідно зі звітами про автоматизований розподіл справи між суддями, які наявні в публічному доступі на вебпорталі «Судова влада України», розподіл справи в апеляційному суді вперше відбувся 08 вересня 2025 року в день реєстрації апеляційної скарги стягувача, поданої 06 вересня 2025 року. 02 березня 2026 року проведений розподіл справи в апеляційному суді після надходження 24 лютого 2026 року другої апеляційної скарги стягувача на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 вересня 2025 року? яка передана тому ж складу суду як скарга у тій же справі. 24 березня 2026 року проведений повторний автоматизований розподіл справ між суддями, яким суддю Драгомерецького М. М. у зв`язку з його відпусткою змінено резервним суддею відповідної колегії - Сегедою С. М. При цьому постановлення ухвал про прийняття суддею апеляційного суду, який не є суддею-доповідачем, до свого провадження (розгляду) матеріалів справи процесуальним законом не передбачено. 
Апеляційний суд призначив розгляд справи на 25 березня 2026 року у відкритому судовому засіданні, на яке сторони не з`явились. Тому апеляційні скарги розглянуті за відсутності учасників справи. 
Згідно із частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Повні тексти оскаржених постанов складено апеляційним судом 20 квітня 2026 року.
Апеляційний суд розглянув апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції від 25 серпня 2025 року та від 12 вересня 2025 року у судових засіданнях, призначених на 25 березня 2026 року о 10:30 та 11:00 відповідно. Факт набрання законної сили ухвалою від 25 серпня 2025 року не впливає на можливість такого розгляду.
Тому безпідставними є доводи касаційної скарги в цій частині, які не свідчать про порушення встановленого законом порядку визначення складу суду, скаржник не зазначає, як порушення строку передачі другої скарги для проведення автоматизованого розподілу справи,яка підлягала передачі лише тому ж складу суду як скарга у тій же справі, вплинула на порядок провадження у справі або незаконність ухвалених судових рішень по суті скарги. Такі доводи не є підставою для перегляду судових рішень касаційним судом.
Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами  ОСОБА_1 на ухвали Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 серпня 2025 року та від 12 вересня 2025 року, постанови Одеського апеляційного суду від 25 березня 2026 року у справі № 511/2469/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима 

П. І. Пархоменко