ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

14 травня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 520/1969/2020	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом адвоката Пушкарьова Ігоря Олеговича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Пушкарьова Ігоря Олеговича в інтересах ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі – відповідач), в якому представник позивача просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо винесення Рішення від 13.04.2017 № 1452 про відрахування з пенсійного забезпечення позивача надміру виплачених коштів; 
- зобов`язати відповідача повернути відраховані з пенсійного забезпечення позивача грошові кошти в сумі 56345,68 грн;
- зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду у розмірі 1500,00 євро у відповідному перерахунку у національну грошову одиницю по курсу на момент винесення рішення судом;
- відшкодувати позивачу витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 7200,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач у зв`язку з вислугою років набув право на пенсійне забезпечення та був звільнений з військової служби. Позивач є військовим пенсіонером, що підтверджується зі змісту пенсійного посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого відповідачем 04.01.2012 та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
02.09.2015 позивач був призваний на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_2 та 02.09.2015 було укладено між Військовою частиною та позивачем.
Позивач наголошує, що до укладення зазначеного контракту не отримував надбавку непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, державну соціальну допомогу, надбавку особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною.
Вважає, що чинним законодавством України вступ та проходження військової служби під час дії особливого періоду не передбачає зміну, зменшення або позбавлення права позивача на пенсійне забезпечення.
Оскільки за час проходження військової служби під час дії особливого періоду не виникли обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати позивач не попереджав відповідача про вступ на військову службу до лав Національної гвардії України.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 передано адміністративну справу № 520/1969/2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2020 позов було залишено без руху.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2020 відкрито провадження в адміністративній справі; визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
03.06.2020 відповідач на адресу суду надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262.
Після проведення звірки пенсійної справи позивача з індивідуальними даними про застраховану особу, наявними у системі персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, в ГУ ПФУ в м. Києві встановили, що з червня 2016 року військовою частиною НОМЕР_3 подається звіт щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача, що не заперечується іншою стороною. Зазначений факт підтвердив перебування позивача на військовій службі у період отримання пенсії відповідно до Закону № 2262. Оскільки в матеріалах пенсійної справи позивача відсутні завірені належним чином копії документів про прийняття па військову службу в порядку ч. 3-4 ст. 2 Закону № 2262 виявлені обставини стали підставою для перегляду правомірності призначення та виплати пенсії позивачу з 08.09.2015 по 31.12.2016.
Рішенням ГУ ПФУ в м. Києві від 13.04.2017 № 1452 була визначена сума переплати пенсії позивача за період з 08.09.2015 по 31.12.2016 у розмірі 56345,68 грн., яку призначено до стягнення в установленому законодавством України порядку. 
В порядку стягнення надміру виплачених коштів ГУ ПФУ в м. Києві направило листа від 13.05.2017 № 40627/03 про обов`язкове повернення надміру сплачених коштів на пенсійні виплати. В листі зазначалось, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо).
Позивачу було доведено інформацію, що у разі ненадходження коштів на рахунок ГУ ПФУ в м. Києві протягом 30-ти календарних днів переплата буде утримуватися по 20% від розміру пенсійної виплати щомісячно до повного погашенням всієї суми. 
Оскільки позивач не скористався можливістю добровільного повернення надміру виплачених коштів в рахунок пенсії, тому ГУ ПФУ в м. Києві відповідно до ст. 59 Закону № 2262 та ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розпочало стягнення переплати з 01.06.2017 р. в односторонньому порядку у розмірі 20% від щомісячного розміру пенсійної виплати Позивача.
Відповідно до ст. 60 Закону № 2262 пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. 
В разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з ним зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду.
У зв`язку з неповідомленням позивачем ГУ ПФУ в м. Києві про поновлення на службі попаданням підтвердження підстав поновлення на службі, передбачених частиною третьої, статті 2 Закону №2262, було надміру виплачено кошти за період з 08.09.2015 по 31.12.2016 на суму 56345,68 грн.
Відповідно до ст. 59 Закону № 2262 та 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 01.06.2017 розпочато утримання надміру виплачених коштів у розмірі 20% пенсійного забезпечення позивача щомісячно до повного погашення заборгованості.
Також відповідач вважає, що позивач безпідставно заявляє про розмір моральної шкоди, оскільки розрахунок не має за собою основи у вигляді науково доведеного розрахунку.
З урахуванням викладеного відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог.
01.06.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній наголошував на задоволенні вимог з тих же підстав, які викладені в позові. 
Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
На виконання положень Закону № 2825-IX справу передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.
Автоматизованою системою документообігу Луганського окружного адміністративного суду для розгляду цієї адміністративної справи визначена суддя Свергун І.О.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 прийнято адміністративну справу до провадження; визначено розгляд справи продовжити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та з січня 2012 року отримує пенсію за вислугою років, яка призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ.
02.09.2015 між МВС України в особі т.в.о. командувача Національної гвардії України та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах офіцерського складу.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 від 21.12.2019 № 1285 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі та працює у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 02.09.2015 по теперішній час.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення від 13.04.2017 № 1452 про стягнення з позивача надміру виплачених сум пенсії за період з 08.09.2015 по 31.12.2016 в розмірі 56345,68 грн. Стягнення здійснити з пенсії ОСОБА_1 в розмірі 20% пенсії щомісячно до повного погашення. Причина виникнення переплат: неповідомлення про працевлаштування.
Позивач 17.03.2019 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про надання інформації стосовно підстави та суми утримання грошових коштів з нарахованого йому пенсійного забезпечення.
Листом від 05.04.2019 № 72807/04/М-4179 відповідач повідомив, що в зв`язку з несвоєчасним повідомленням про зарахування на військову службу по пенсійній справі № 2608016887 виникла переплата пенсії за період з 08.09.2015 по 31.12.2016 в розмірі 56345,68 грн. Оскільки кошти протягом місяця на рахунок Головного управління не надходили, було розпочато утримання переплачених коштів на підставі рішення Головного управління №1452 від 13.04.2017 про стягнення сум пенсії, виплачених надміру, по 20% від розміру пенсійної виплати щомісячно, починаючи з 01.06.2017 до повного погашення.
11.05.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій повідомив, що його було зараховано до лав Національної Гвардії України під час виникнення кризової ситуації, що загрожувала національної безпеки України, тому плата пенсії та її зменшення не передбачено під час вищевказаних обставин. Тому просив припинити утримання та відшкодувати утримані кошти з нарахованої пенсії, або надати письмове відповідне рішення та правові підстави на їх утримання.
Листом від 27.06.2019 № 141183/03 відповідач повідомив, що при проведенні звірки пенсійної справи з індивідуальними даними про застраховану особу, наявними у системі персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, Головним управлінням було встановлено, що з червня 2016 року військовою частиною НОМЕР_3 подається звіт щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача, як застраховану особу. Оскільки в матеріалах пенсійної справи відсутня копія підписаного контракту або наказу про прийняття на військову службу із зазначенням відповідних умов, що визначені в Законі, Головним управлінням було припинено виплату пенсії. Разом з тим, Законом України № 1769 від 06.12.2016 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби", який набув чинності 07.01.2017 року, частину третю статті 2 Закону викладено в іншій редакції. Таким чином, починаючи з 07 січня 2017 року, Головним управлінням поновлено виплату пенсії за вислугу років. 
Не погодившись з вказаними діями Пенсійного органу, позивач звернувся до суду з позовом.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі є Закон України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі Закон № 2262-ХІІ застосовується судом в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин між сторонами). 
Статтею 2 Закону № 2262-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до органів внутрішніх справ, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.
Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу під час часткової чи загальної мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту виплата пенсій на час такої служби не припиняється. Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу повторного прийняття їх на службу до дня демобілізації або звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде нижчим за розмір, який вони отримували до повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу у зв`язку з мобілізацією, на особливий період.
Зазначений у частині третій цієї статті порядок збереження, нарахування та виплати пенсій поширюється на пенсіонерів з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, прийнятих на службу на посади начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до підрозділів патрульної служби міліції особливого призначення.
Відповідно до статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналогічне визначення особливого періоду надано і в статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543-XII), якою передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).
Крім того, статтею 1 Закону № 3543-XII визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Так, на підставі Указів Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014, від 06 травня 2014 року №454/2014, від 21 липня 2014 року № 607/2014 та від 14 січня 2015 року №15/2015, в Україні діяла часткова мобілізація, отже, з 17 березня 2014 року в Україні діє особливий період. І це є загальновідомим фактом.
Також необхідно зазначити, що аналогічний висновок викладений і в роз`яснені Комітету з питань національної безпеки і оборони Верховної Ради України, викладений у листі від 13 червня 2016 року на запит заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора Матіоса А.В.
До того ж, слід звернути увагу й на те, що законодавством України не встановлено порядок припинення особливого періоду. При цьому закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Статтями 39, 40 Закону № 2232-XII передбачено, що призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу підчас мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом № 3543-XII. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призивом підчас мобілізації, на особливий період, або прийнятті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими законами України.
Аналіз наведеної норми Закону дає підстави стверджувати, що громадяни України які захищають національну безпеку та цілісність нашої держави можуть бути призвані на строкову службу, мобілізовані або прийняті на службу за контрактом, але в будь-якому випадку вони мають гарантії захищені законодавством України.
Таким чином, оскільки позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час мобілізації у зв`язку з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, у зв`язку з чим, на думку суду, на нього розповсюджується дія частини третьої статті 2 Закону № 2262-ХІІ щодо неприпинення виплати пенсії.
Аналогічного висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року по справі № 522/23018/16-а.
З урахуванням наведеного відповідач, припиняючи виплату пенсії позивачу, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до ст. 60 Закону № 2262-ХІІ пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду. Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.
Статтею 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру: на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку зі смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. З усіх інших видів стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.
Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії.
Згідно зі статтею 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що лише у випадку, коли суми пенсії виплачені надміру з підстав зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, така сума пенсії стягується з пенсіонера та відповідні відрахування провадяться на підставі рішення органу, що призначає пенсію, в розмірі не більше 20% пенсії.
При настанні обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, остання зобов`язана протягом визначеного строку повідомити орган пенсійного фонду про такі обставини. У разі невиконання такого обов`язку, що призвело до надмірної виплати пенсії, такі кошти можуть, в тому числі, стягуватися на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду.
Оскільки на момент підписання контракту про проходження військової служби на позивача розповсюджувалася дія частини третьої статті 2 Закону № 2262-ХІІ щодо неприпинення виплати пенсії, суд дійшов висновку про відсутність з боку позивача зловживань, які призвели до нарахування й виплати йому пенсії у більшому, ніж передбачено законом, розмірі, а відтак, оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень від 13.04.2017 № 1452 про стягнення з позивача надміру виплачених сум пенсії за період з 08.09.2015 по 31.12.2016 в розмірі 56345,68 грн є протиправним та належить до скасування.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що саме рішенням відповідача від 13.04.2017 № 1452 порушено його права та інтереси, а не діями, як помилково вважає представник позивача.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Для належного способу захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення ГУПФУ в м. Києві від 13.04.2017 № 1452 про стягнення з позивача надміру виплачених сум пенсії за період з 08.09.2015 по 31.12.2016 в розмірі 56345,68 грн та зобов`язати ГУПФУ в м. Києві повернути позивачу стягнуті суми пенсії на підставі рішення від 13.04.2017 № 1452 про стягнення з позивача надміру виплачених сум пенсії за період з 08.09.2015 по 31.12.2016 в розмірі 56345,68 грн.
Що стосується вимог про зобов`язання відповідача відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду у розмірі 1500,00 євро у відповідному перерахунку у національну грошову одиницю по курсу на момент винесення рішення судом, то суд вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 9 постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
На підтвердження доказів завдання моральної шкоди, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді душевних страждань, психологічних переживань, тощо).
У своїй позовній заяві представник позивача посилається на установлену практику ЄСПЛ та вважає, що внаслідок несправедливого позбавлення позивача належного, заслуженого та гарантованого з державою пенсійного забезпечення заявник зазнав страждань та непевності у зв`язку зі встановленим порушенням. Позивач вважає, що присудження справедливої сатисфакції за моральну шкоду у сумі еквівалентної 1500 євро є співрозмірною та виправданою.
Разом з тим, жодних доказів на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди суду не надано.
Сам факт невиплати позивачу коштів в розмірі 56345,68 грн не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду у розмірі 1500,00 євро у відповідному перерахунку у національну грошову одиницю по курсу на момент винесення рішення судом.
Крім того, скасування рішення органу Пенсійного фонду України про стягнення надміру виплачених сум пенсії та зобов`язання повернути стягнуті суми пенсії, на думку суду, є достатньою сатисфакцією у спірних правовідносинах.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та належать до часткового задоволення з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Згідно з матеріалами справи позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 1681,60 грн судового збору.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ в м. Києві пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме - в сумі 840,80 грн.
Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (пункти перший, другий частини сьомої статті 139 КАС України).
До матеріалів справи на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано (копії):
- договір про надання правової допомоги від 17.01.2020;
- реєстр дій та витрат на правовий захист;
- рахунок-оплату від 17.01.2020 № 16;
- квитанцію про сплату 7200 грн позивачем адвокатському об`єднанню;
- платіжне доручення від 17.01.2020 №221158;
- акт виконаних робіт.
Згідно з актом виконаних робіт та реєстром дій та витрат на правовий захист загальна вартість усіх видів робіт, заходів, дій, гонорару складає – 6000,00 грн, ПДВ – 1200,00 грн, всього – 7200 грн. 
Квитанцією про сплату та платіжним дорученням від 17.01.2020 №221158 підтверджено сплату коштів у розмірі 7200,00 грн.
Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З огляду на часткове задоволення позовних вимог суд присуджує на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 3600,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Пушкарьова Ігоря Олеговича в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (код за ЄДРПОУ 42098368, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 13.04.2017 № 1452 про стягнення з ОСОБА_1 надміру виплачених сум пенсії за період з 08.09.2015 по 31.12.2016 в розмірі 56345,68 грн.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повернути ОСОБА_1 стягнуті суми пенсії на підставі рішення від 13.04.2017 № 1452 про стягнення надміру виплачених сум пенсії за період з 08.09.2015 по 31.12.2016 в розмірі 56345,68 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3600,00 грн (три тисячі шістсот грн 00 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду. 

Суддя 	І.О. Свергун