ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
5 травня 2026 року
м. Київ
справа № 761/22717/20
провадження № 61-7112св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Картель Буд»,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Картель Буд» про зміну правовідношення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Конюшко Денис Борисович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Саадулаєва А. І., та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року, ухвалену колегією у складі суддів Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Картель Буд» про зміну правовідношення.
В обґрунтування позову вказував, що 27 березня 2019 року він та ТОВ «Картель Буд» в особі директора Абалмазової Е. Е. уклали договір купівлі-продажу майнових прав (далі - договір) № 196/3/ШК, відповідно до якого позивач мав намір купити 
квартиру АДРЕСА_1 . 
3 квітня 2019 року цими ж сторонами укладено договір купівлі-продажу 
майнових прав № 198/3/ШК, предметом якого є квартира 
АДРЕСА_2 .
Вказував, що при укладенні вказаних договорів представник відповідача запевнила його в тому, що об`єкт інвестування - житловий будинок будується з дотриманням усіх будівельних норм та правил, буде зданий в експлуатацію в запланований 
строк - 3 квартал 2019 року. Однак позивачу в подальшому стало відомо, що будівництво житлового будинку АДРЕСА_3 проводиться з чисельними порушеннями державних будівельних норм та правил, без дозволу на виконання будівельних робіт, у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження, накладено арешт на завершене та незавершене будівництво Житловий комплекс (далі - ЖК) «Шевченківський квартал». Однак його як покупця відповідно до умов договору не було повідомлено про такі факти. 
Вважав, що умови договорів порушують принцип добросовісності, призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають йому шкоди.
За таких обставин просив змінити:
- пункт 4.3.1 договору від 27 березня 2019 року № 196/3/ШК та викласти його у такій редакції: «4.3.1 договору покупець та продавець за договором визначили наступний порядок сплати загальної вартості майнових прав на об`єкт нерухомості: покупець перераховує на поточний рахунок продавця до 27 березня 2019 року включно кошти у розмірі 360 000 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 60 000 грн; залишок вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, закріпленої у пункті 4.2 договору, покупець перераховує на поточний рахунок продавця протягом 10 робочих днів з дня введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію та надання про це відповідних документів продавцю»;
- пункт 4.3.1 договору від 3квітня 2019 року № 198/3/ШК та викласти його у такій редакції: «4.3.1 договору покупець та продавець за договором визначили наступний порядок сплати загальної вартості майнових прав на об`єкт нерухомості: покупець перераховує на поточний рахунок продавця до 3 квітня 2019 року включно кошти у розмірі - 150 000 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 25 000 грн; залишок вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, закріпленої у пункті 4.2 договору, покупець перераховує на поточний рахунок продавця протягом 10 робочих днів з дня введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію та надання про це відповідних документів продавцю».
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Суд першої інстанції керувався тим, що за змістом частини четвертої статті 652 ЦК України зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Враховуючи недоведення позивачем того, що розірвання договорів суперечитиме суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договорів на умовах, змінених судом, тому місцевий суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Конюшка Д. Б. залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Конюшко Д. Б. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована відсутністю висновку Верховного Суду щодо 
питання застосування частини другої статті 651 ЦК України в контексті пункту 6 частини другої статті 16 цього Кодексу. 
Вказує, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Суди не врахували, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт порушення відповідачем договірних зобов`язань, які є істотними в розумінні частини другої статті 651 ЦК України, що слугує підставою для зміни умов договору за запропонованим позивачем варіантом. ОСОБА_1 розраховував на те, що він отримає у власність квартиру саме у третьому кварталі 2019 року і якщо б йому було відомо, що об`єкт інвестування не збудується у визначений сторонами строк, то він не укладав би з відповідачем спірний договір.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 5 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження 
у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про відсутність у подібних правовідносинах висновків Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 651 ЦК України в контексті пункту 6 
частини другої статті 16 цього Кодексу (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 27 березня 2019 року 
ОСОБА_1 (покупець) та ТОВ «Картель Буд» (провавець) уклали договір № 196/3/ШК, а 3 квітня 2019 року - договір № 198/3/ШК.
Пунктами 1.1 зазначених договорів передбачено, що об`єктом капітального будівництва є житловий будинок АДРЕСА_3 , який будується продавцем на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:91:050:0046; право на спорудження житлового будинку виникло у продавця на підставі договору від 28 травня 2014 року № 28/05-Ф3/14, укладеного Державним вищим навчальним закладом «Київський індустріальний коледж» та TOB «ВКФ Фарби України» і договору від 7 вересня 2015 року «Про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника» від TOB «ВКФ Фарби України» до ТОВ «Картель Буд».
У пунктах 1.3 договорів міститься визначення вжитого в договорах терміну «майнові права», за яким це всі права на об`єкт нерухомості, які належить TOB «ВКФ Фарби України».
Суди встановили, що відповідно до пунктів 2.2 договорів за ОСОБА_1 закріплено майнові права на 2 об`єкта нерухомості з наступними характеристиками: квартира АДРЕСА_4 .
Запланований термін будівництва та введення в експлуатацію зазначеного об`єкта нерухомості є 3 квартал 2019 року (пункти 2.4 договорів).
На 1 квартал 2020 року спорудження об`єкту капітального будівництва не завершено, об`єкт капітального будівництва не введено в експлуатацію.
В пунктах 4.2 договорів закріплено загальну вартість майнових прав 
на об`єкт нерухомості:
- за договором № 196/3/ШК загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості становить 1 200 000,00 грн (вартість 1 кв. м - 15 000 грн); 
- за договором № 198/3/ШК - 345 000 грн (вартість 1 кв. м - 15 000 грн).
У пункті 4.3.1 договору № 196/3/ШК визначено, що покупець та продавець за договором визначили наступний порядок сплати загальної вартості майнових прав на об`єкт нерухомості: покупець перераховує на поточний рахунок продавця в момент укладання цього договору - 360 000 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 60 000 грн (до 27 березня 2019 року включно); залишок вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, а саме 840 000 грн, у тому числі ПДВ 20% - 140 000 грн, покупець перераховує на поточний рахунок продавця до 27 березня 2022 року включно шляхом внесення щомісячних платежів у фіксованому розмірі по 23 333,33 грн, не пізніше 27 числа кожного місяця.
Пунктом 4.3.1 договору № 198/3/ШК сторони погодили, що покупець та продавець за договором визначили наступний порядок сплати загальної вартості майнових прав на об`єкт нерухомості: покупець перераховує на поточний рахунок продавця в момент укладання цього договору - 150 000 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 25 000 грн (до 3 квітня 2019 року включно); залишок вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, а саме 195 000 грн, у тому числі з ПДВ 20% - 32 500 грн, покупець перераховує на поточний рахунок продавця до 3 квітня 2022 року включно шляхом внесення щомісячних платежів у фіксованому розмірі по 5 416,67 грн, не пізніше 
3 числа кожного місяця.
На виконання умов, викладених у пунктах 4.3.1 договорів покупець вніс на поточний рахунок продавця 360 000 грн (за договором № 196/3/ШК) та 150 000 грн (за договором № 198/3/ШК). У подальшому покупцем за договором добросовісно, у встановлені положеннями пунктів 4.3.1 договорів строки, щомісячно у безготівковій формі проводилась сплата грошових сум, що підлягали періодичній сплаті.
Судами встановлено, що відповідно до умов договорів продавець зобов`язаний: повідомляти покупця, про всі обставини, що роблять неможливим виконанням цього договору (пункт 5.2.4), та забезпечувати будівництво об`єкта та введення його в експлуатацію (пункт 5.2.4).
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня
2018 року (зареєстровано 14 вересня 2018 року) у справі № 757/42575/18-к накладено арешт на майно, а саме на завершене та незавершене будівництво 
ЖК «Шевченківський квартал», яке здійснюється на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:91:050:0046, розташованій на АДРЕСА_3 , яка належить Київському індустріальному технікуму, із забороною розпорядження, користування та проведення будь-яких будівельних робіт, направлених на створення завершеного об`єкта будівництва.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 1 березня 
2019 року у справі № 757/6542/19-к накладено арешт на майно, а саме на завершене та незавершене будівництво ЖК «Шевченківський квартал», яка належить Київському індустріальному технікуму.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року 
у справі № 757/6542/19-к ухвалу слідчого судді Печерського районного суду 
міста Києва від 1 березня 2019 року залишено без змін.
1 березня 2019 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/6541/19-к накладено арешт на майно, а саме на приміщення, яке використовується як відділ продажу ЖК «Шевченківський квартал», із забороною (всім особам без виключень) розпорядження, користування та проведення будь-якої діяльності, направленої на консультування, укладення правочинів, направлених на отримання коштів від інвесторів під виглядом продажу майнових прав на квартири, продажу квартир та укладення попередніх договорів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року 
у справі № 757/6541/19-к ухвалу Печерського районного суду міста Києва 
від 1 березня 2019 року залишено без змін.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 
2019 року у справі № 757/22660/19-к визначено порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12014100100004620, шляхом встановлення порядку виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва про арешт майна, а саме: передачу Національному агентству з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, в управління завершене та незавершене будівництво ЖК «Шевченківський квартал», яке здійснюється на земельній ділянці з кадастровим 
номером 8000000000:91:050:0046, розташованій на АДРЕСА_3 , яка належить Київському індустріальному технікуму, та на приміщення, яке використовується як відділ продажу ЖК «Шевченківський квартал», розташоване за цією ж адресою, із забороною розпорядження, користування та проведення будь-якої діяльності, направленої на консультування, укладення правочинів, направлених на отримання коштів від інвесторів під виглядом продажу майнових прав на квартири, продажу квартир та укладення попередніх договорів.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд під час ухвалення постанови
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У частині третій статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права та додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої, пункту 6 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, зміна правовідношення.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Згідно зі статтею 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 
(провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду виклала такі правові висновки: «підстави для зміни або розірвання договору визначені у статті 651 ЦК України. За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша цієї статті). Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві. Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини першої 
статті 611, абзац другий частини другої статті 651 ЦК України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина друга статті 651 ЦК України). З огляду на зміст припису абзацу першого вказаної частини інші випадки, ніж істотне порушення договору, для його зміни або розірвання у судовому порядку можуть бути встановлені законом або самим договором. Настання цих випадків зумовлює право сторони ініціювати у суді питання зміни чи розірвання відповідних правовідносин.
Порушення договору на предмет істотності суд оцінює виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що допустила порушення договору, не має значення ні для оцінки істотності порушення, ні для виникнення права вимагати зміни чи розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору треба оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданої цим порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Мова йде не лише про грошовий вираз зазначеної шкоди, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданої порушенням договору шкоди із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Інакше кажучи, для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише наявність порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно суттєвою є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати (аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі №910/2861/18 (пункти 117-120)).
У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою статті 652 ЦК України, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (частини перша та друга статті 652 ЦК України).
Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта статті 652 ЦК України).
Справді, на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані обставини, що виникають після укладення договору, істотно порушують баланс інтересів сторін і суттєво знижують для кожної з них очікуваний результат договору. Право змінити чи розірвати договір у разі істотної зміни обставин, які були визначальними на час його укладення, направлене на захист сторін договору від настання ще більш несприятливих наслідків, пов`язаних із подальшим його виконанням за існування обставин, що відповідають характеристикам, визначеним у статті 652 ЦК України.
За загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, його можна змінити чи розірвати за згодою сторін. Можливість такої зміни або розірвання може бути обмежена, коли інше передбачає договір або випливає із суті зобов`язання (абзац перший частини першої статті 651 ЦК України).
Припис абзацу другого частини першої статті 652 ЦК України встановлює критерій, за яким для зміни чи розірвання договору на підставі цієї статті обставини, якими, укладаючи його, керувалися сторони, мають змінитися настільки, що, якби останні могли це передбачити, то б узагалі не уклали договір чи уклали б його на інших умовах. За відсутності істотної зміни обставин, зокрема за незначної їх зміни або за виникнення труднощів у виконанні договору, які сторони могли розумно передбачити, на підставі статті 652 ЦК України договір не можна змінити ні за згодою сторін, ні за рішенням суду.
Істотна зміна обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, має бути не наслідком поведінки сторін, а бути зовнішньою щодо юридичного зв`язку між ними. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин за рішенням суду, виходячи з принципу свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, частина перша статті 627 ЦК України), є винятковим заходом. Для застосування судом відповідного повноваження потрібна як сукупність чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, так і встановлення того, що розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта цієї статті), тобто що таке розірвання буде необґрунтованим згідно з принципом «найменших негативних наслідків» для сторін договору (близькі за змістом висновки див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 вересня 2019 року у справі № 910/17469/18 (пункти 41-42), від 19 листопада 2019 року у справі № 910/9859/18 (пункти 37, 41-44), 
від 25 лютого 2020 року у справі № 922/2279/19 (пункти 8.8-8.12), від 19 липня 
2022 року у справі № 910/14155/21 (пункт 8))».
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша 
статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Встановивши, що при укладенні договорів та визначенні його умов вже існували обставини, за яких цей правочин не міг бути виконаний у визначений сторонами строк, і що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності всіх чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, сукупність яких зумовлювала б можливість внести відповідні зміни до договору, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Такий висновок судів узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в аналогічних правовідносинах у постанові від 15 листопада 2022 року 
у справі № 761/22730/20 (провадження № 61-5819св22) 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень частини другої статті 651 ЦК України в контексті пункту 6 частини другої статті 16 цього Кодексу, відхиляються касаційним судом, оскільки такий висновок викладений, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17 (провадження № 12-216гс18), в якій зазначено, що підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом, є обставини, наведені у частині другій статті 651 ЦК України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах. Такі підстави та умови виникнення юридичного спору у правовідносинах є однаковими незалежно від їх суб`єктного складу (за участі фізичних чи юридичних осіб) та змісту правовідносин (цивільні чи господарські). Те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 ЦК України. Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.
Отже, з урахуванням встановлених в цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій інстанцій норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 
2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).
У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при розгляді позову та вирішенні справи по суті судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи представника заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 9 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 
2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка 
доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Конюшко Денис Борисович, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді 	С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська