П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/1129/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року (суддя Ярощук В.Г., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 12.03.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального районного суду м. Миколаєва, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу від 16.01.2025 №8-ос/тр в частині, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
06.02.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрального районного суду м. Миколаєва, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, в якому просила суд:
визнання протиправним та скасування наказу Центрального районного суду міста Миколаєва від 16.01.2025 №8-ос/тр в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі на 2025 рік з 01.01.2025 позивачці в розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої станом на 01.01.2025 становить 18 років 10 місяців 29 днів;
зобов`язання територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області здійснювати виплати надбавки за вислугу років на державній службі на підставі наказу від 14.02.2023 №25 о/с, яким було встановлено (граничний) розмір надбавки за вислугу років на державній службі 50 відсотків посадового окладу, починаючи з 01.01.2025.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що пунктом 13 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX (далі Закон №4059-IX) установлено, що у 2025 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад.
Згідно п. 13 Прикінцевих положень Закону№4059-IX, у 2025 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України. Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. Норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Крім того відповідно до пункту 13 Прикінцевих положень Закону умови оплати праці державних службовців, передбачені цим Законом, не застосовуються для державних службовців у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби. Оплата праці таких державних службовців здійснюється відповідно до умов, встановлених на 2023 рік, при цьому стимулюючі виплати можуть бути нараховані в граничному розмірі до 50 відсотків посадового окладу на місяць.
З огляду на це апелянт вказує на те, що до державних органів, що пройшли класифікацію, в частині нарахування та виплати надбавки за вислугу років державної служби, застосовуються норми Закону №4059-IX. При цьому апелянт звернув увагу на те, що всі державні органи системи правосуддя пройшли класифікацію посад державної служби.
Крім того апелянт посилався на те, що у 2025 році оплата праці державних службовців (в тому числі апаратів судів) державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року №1409 «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році» (у даному випадку Центральний районний суд м. Миколаєва пройшов таку класифікацію) відповідно до норми Закону №4059-IX, а з 04.06.2025 року відповідно до ст. 52 Закону України «Про державну службу».
З огляду на викладене апелянт вважає, що оспорюваний наказ прийнятий на підставі норми Закону №4059-IX, яка не скасовувалася та неконституційною не визнавалася, а тому підстави для його скасування відсутні, як і відсутні підстави для зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області здійснити позивачці перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі з 01.01.2025 року відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» з розрахунку три відсотки посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше п`ятдесяти відсотків посадового окладу.
Позивачка своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у змішаній формі відповідно до п. 112 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішення Вищої ради правосуддя 17.08.2021 №1845/0/15-21.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачка працює на посаді головного спеціаліста Центрального районного суду міста Миколаєва з 29.04.2016, що підтверджується записом №21 трудової книжки позивачки НОМЕР_1 , заповненої 03.09.1993, а також наказом Центрального районного суду міста Миколаєва від 29.04.2016 № 78-о/с «Про переведення ОСОБА_1 »
Згідно з наказом Центрального районного суду міста Миколаєва від 14.02.2023 №25-о/с «Про встановлення надбавки за вислугу років головному спеціалісту Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 » позивачці встановлено з 14.02.2023 надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 50 % посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої складає понад 17 років.
01.01.2025 набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», відповідно до пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» якого надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Відповідно до наказу Центрального районного суду міста Миколаєва від 16.01.2025 №8-ос/тр «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі державним службовцям Центрального районного суду м. Миколаєва на 2025 рік» позивачці встановлено з 01.01.2025 на 2025 рік надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої станом на 01.01.2025 становить 18 років 10 місяців 29 днів.
Вважаючи, що їй протиправно зменшено розмір надбавки за вислугу років державного службовця з 50 до 30 відсотків посадового окладу, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» запроваджено норму, яка суперечить нормі ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а саме зменшує розмір надбавки за вислугу років на державній службі. Суд посилався на те, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. За умов спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про державну службу», а не Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а тому саме норми ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу» підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Проте суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Так, згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII).
За положеннями статті 1 Закону №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до ст. 3 Закону №889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Дія цього Закону поширюється на державних службовців: Секретаріату Кабінету Міністрів України; міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; місцевих державних адміністрацій; органів прокуратури; органів військового управління; органів дипломатичної служби; державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; інших державних органів.
Стаття 5 Закону №889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Особливості правового регулювання державної служби в системі правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.
Згідно норм ст. 46 Закону №889-VIII стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 50 Закону №889-VIII, держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
Частинами 5-6 та 8 ст. 50 Закону №889-VIII визначено, що джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.
Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.
Порядок формування фонду оплати праці державних службовців у державному органі, а також порядок преміювання державних службовців затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Особливості оплати праці державних службовців в апаратах (секретаріатах) судів та інших органах системи правосуддя визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Частиною 1 статті 52 Закону №889-VIII передбачено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
19 листопада 2024 року був ухвалений Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» №4059-IX, який набрав чинності з 01.01.2025 року (далі Закон №4059-IX).
Пунктом 13 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX, установлено, що у 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:
1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;
2) варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції посилався на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» запроваджено норму, яка суперечить положенням ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу» та зменшує відсотковий розмір надбавки за вислугу років державного службовця (з 3 відсотків до 2 відсотків), а також зменшує максимальну межу розміру такої надбавки з 50 відсотків до 30 відсотків, що свідчить про наявність колізії загальних і спеціальних норм. Суд вказав, що у разі суперечності між правовими нормами Закону України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.
Таким чином для правильного вирішення даної справи першочерговим є визначення того, які норми підлягають застосуванню під час визначення розміру надбавки за вислугу років державного службовця: законодавства про державну службу чи про державний бюджет.
Питання правильності застосування законодавства під час визначення розміру надбавки за вислугу років державного службовця за схожих обставин (застосування норм Закону України «Про державну службу» чи норм Закону України про Державний бюджет України) вже було предметом розгляду Верховним Судом.
Так, на розгляді у Верховному Суді перебувала зразкова справа №240/7215/24, предметом якої було питання правомірності виплати у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 09 листопада 2023 року №3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік», який зупинив дію приписів Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу».
19 лютого 2026 року, за результатом апеляційного провадження, Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у зразковій справі №240/7215/24, якою відмовила в задоволенні позовних вимог державного службовця.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 року було зазначено, що в контексті цієї зразкової адміністративної справи ознаками типових справ, визначених пунктом 21 частини першої статті 4 КАС України, є такі:
- позивач - державний службовець місцевого загального суду, якому з 01 січня 2024 року встановлено надбавку за вислугу років на підставі абзацу другого пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу;
- відповідачі - місцевий загальний суд, наказом якого державному службовцю установлено надбавку за вислугу років з урахуванням правил, передбачених абзацом другим пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX, та ТУ ДСА, відповідальне за забезпечення фінансування та функціонування місцевого загального суду, у якому працює позивач;
- предмет спору - розмір надбавки за вислугу років на державній службі за 2024 рік;
- спір виник унаслідок обчислення розміру надбавки за вислугу років на державній службі на підставі приписів абзацу другого пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX;
- предмет позову - позовні вимоги (по-різному сформульовані, але однакові по суті) про: визнання протиправним і скасування наказу місцевого загального суду в частині встановлення на 2024 рік щомісячної надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу; зобов`язання ТУ ДСА нараховувати та виплачувати щомісячну надбавку за вислугу років у 2024 році відповідно до статті 52 Закону №889-VIII на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
З огляду на те, що спірним у даній справі є питання правомірності застосування абзацу третього пункт 13 «Прикінцеві положення» Закону «Про Державний бюджет України на 2025 рік» №4059-ІХ, який за змістом є ідентичним абзацу другому пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік», колегія суддів вважає за можливе при вирішенні даної адміністративної справи врахувати висновки, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 року у зразковій справі №240/7215/24.
Так, згідно висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2026 року, нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX, а саме, на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
За наслідком дослідження питання стосовно того, які норми підлягають застосуванню під час визначення розміру надбавки за вислугу років на державній службі: законодавства про державну службу чи про державний бюджет, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у спірних правовідносинах немає колізії, а відтак немає потреби у віднайденні механізму її подолання, оскільки пізніше прийнятим Законом №3460-ІХ визначено, що норми раніше прийнятого Закону №889-VIII про умови та порядок оплати праці державних службовців застосовуються лише в тій частині, що не суперечить цьому Закону.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що є пряма норма Закону №3460-ІХ, яка зупинила дію норми Закону №889-VIII та чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців. Тобто норми Закону №889-VIII щодо оплати праці державних службовців, які суперечать Закону про державний бюджет, не застосовуються, бо їхню дію зупинено на період чинності відповідних приписів Закону №3460-ІХ.
У правовідносинах, що виникли у даній справі, так само як і у правовідносинах, які склались у зразковій справі №240/7215/24, положеннями Закону про Державний бюджет було фактично зупинено дію норм ст. 52 Закону №889-VIII.
Таким чином, з огляду дію пункту 13 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX, норми Закону №889-VIII щодо оплати праці державних службовців, які суперечать положенням Закону №4059-IX, у 2025 році не підлягають застосуванню.
За такого у спірних правовідносинах не виникло колізії правових норм, оскільки такі правовідносини врегульовані прямою нормою Закону №4059-ІХ.
Щодо доводів про звуження гарантій оплати праці, встановлених Законом №889-VIII, а також неможливість скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, колегія суддів зазначає наступне:
Висновки Конституційного Суду України, на які посилались позивач та суд першої інстанції в обґрунтування такої позиції, висловлені ним, зокрема, у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про державний бюджет, ухвалені за нерелевантних обставин, адже вони стосувалися обмежень соціальних гарантій, обумовлених фінансовою ситуацією в країні, оптимізацією використання бюджетних коштів тощо, що зрештою призвело до реального порушення прав особи, погіршення її матеріального становища.
Слід звернути увагу на те, що у постанові від 19.02.2026 року у справі №240/7215/24 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що саме лише зменшення граничного розміру надбавки державним службовцям за вислугу років не обов`язково свідчить про звуження соціальних прав і гарантій працівника, зокрема, його права на належний рівень оплати праці. ВП ВС вказала, що таку дію законодавця не можна розглядати відокремлено від інших дій, які здійснені ним одночасно з метою змінити структуру оплати праці державних службовців певної категорії, а саме: підвищити посадові оклади, оскільки відповідна надбавка є лише окремою складовою грошового забезпечення державного службовця, грошовий вираз якої безпосередньо залежить від розміру його посадового окладу.
Тож відповідно до обставин, встановлених судом у зразковій справі, мало місце не зменшення розміру заробітної плати державного службовця, а перерозподіл її складових як елемент запровадження загальнонаціональної реформи.
Велика Палата ВС звернула увагу на те, що у справі, яка переглядається, проблематика полягає не в намаганні держави обмежити заробітну плату державних службовців через брак бюджетних асигнувань, а в імплементації послідовного та виваженого рішення держави щодо запровадження вже згаданої реформи з метою дотримання європейських стандартів і виконання зобов`язань перед іноземними партнерами, збільшення прозорості структури заробітної плати та підвищення привабливості посад державної служби для кваліфікованих спеціалістів шляхом збільшення частки сталої частини заробітної плати над часткою премій та інших необов`язкових виплат.
Введені Законом №3460-IX у 2024 році, а також Законом №4059-ІХ у 2025 року особливості обчислення надбавки за вислугу років є частиною реформи оплати праці державних службовців.
За висновком ВП ВС зміни в підходах до оплати праці державних службовців, елементом яких є зменшення надбавки за вислугу років до 2 відсотків за кожен рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, обумовлені реалізацією євроінтеграційних вимог щодо вступу України до Європейського Союзу, зокрема, виконанням програми Європейського Союзу «Ukraine Facility Plan». Такі зміни, на думку колегії суддів, не пов`язані з потребою збалансування чи оптимізації видатків Державного бюджету України, зокрема й у зв`язку з уведенням воєнного стану. Навпаки, кінцевою метою запровадженої реформи є збільшення привабливості посад державної служби для кваліфікованих спеціалістів та підвищення конкурентоспроможності оплати праці державних службовців у порівнянні з приватним сектором.
Отже, зміни, введені законодавцем, щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі не є довільними та свавільними, адже зазначені зміни були елементами такого тривалого процесу, як реформа оплати праці державних службовців, яка заздалегідь оголошена державою та поступово нею впроваджена. Ці зміни носили системний характер і зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі відбулося одночасно зі зростанням посадового окладу, тому ці зміни мали зрозумілу легітимну мету - підвищення рівня незалежності та фінансової забезпеченості певної категорії державних службовців, покращення статусу державного службовця загалом.
Внаслідок проведеної реформи оплати праці державних службовців їхні посадові оклади, які є основою для нарахування інших надбавок та стимулюючих виплат, зокрема й надбавки за вислугу років, збільшилися. Відповідно загальний розмір заробітної плати державних службовців хоча й неістотно, але теж збільшився.
Таким чином зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі, в тому числі відповідно до положень пункту 13 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX, не призвело до звуження соціальних прав і гарантій державного службовця, зокрема і його права на належний рівень оплати праці.
З огляду на зазначене, зважаючи на те, що положення пункту 13 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX були чинними, неконституційними не визнавалися, ні у Центрального районного суду м. Миколаєва, ні у ТУ ДСА в Миколаївській області, не було підстав не застосовувати зазначені приписи Закону №4059-IX під час визначення позивачці розміру надбавки за вислугу років на державній службі.
Додатково слід зазначити, що в межах реформи оплати праці державних службовців статтю 52 Закону №889-VIII було викладено в новій редакції, а саме в редакції Закону України від 11 березня 2015 року №4282-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад», який набрав чинності 01 квітня 2025 року. Частина перша згаданої статті визначає, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. Отже, законодавець фактично імплементував приписи, які були ним раніше визначені у пункті 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX, а також у пункті 13 Прикінцевих положень Закону№4059-IX, у частину першу статті 52 Закону №889-VIII, що є проявом послідовності дій законодавця у впровадженні реформи оплати праці державних службовців.
У справі, що розглядається оскаржуваний наказ від 16.01.2025 №8-ос/тр був прийнятий Центральним районним судом м. Миколаєва саме на підставі пункту 13 розділу Прикінцеві положення ЗаконуУкраїни «Про державний бюджет України на 2025 рік».
Враховуючи зазначені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, зважаючи на те, що пунктом 13 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX у 2025 році було зупинено дію норми ст. 52 Закону №889-VIII та чітко врегульовано особливості оплати праці певних категорій державних службовців, колегія суддів дійшла висновку, що Центральний районний суд м. Миколаєва, приймаючи оскаржуваний наказ від 16.01.2025 №8-ос/тр в частині, що стосується позивачки у справі, та встановлюючи на 2025 рік ОСОБА_1 , як державному службовцю, надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 30 відсотків посадового окладу, діяв правомірно та обґрунтовано, а тому відповідний наказ в цій частині скасуванню не підлягає.
З огляду на зазначене, враховуючи відсутність порушення порядку нарахування та виплати позивачці надбавки за вислугу років, відсутні підстави і для зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» та наказу Центрального районного суду міста Миколаєва ««Про встановлення надбавки за вислугу років головному спеціалісту Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 » від 14.02.2023 №25-о/с, починаючи з 01.01.2025.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про існування правової колізії в регулюванні розміру надбавки за вислугу років на державній службі та помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 52 Закону №889-VIII, замість чинних положень пункту 13 розділу Прикінцеві положення ЗаконуУкраїни «Про державний бюджет України на 2025 рік», які і підлягали застосуванню у спірних правовідносинах.
За таких обставин колегія суддів уважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відтак апеляційна скарга Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області – задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року – скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального районного суду м. Миколаєва, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу від 16.01.2025 №8-ос/тр в частині, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених ч. 4 та п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов