Справа № 357/9434/25
Провадження № 2-о/357/23/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А.Ю., присяжні: Король О.В., Любінський В.С., 
при секретарі - Козубенко Я. С.,
за участю:
заявник - ОСОБА_1 ;
представник заявника - адвокат Капустін В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: 1) Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); 2) Міністерство оборони України; 3) Військова частина НОМЕР_1 , про оголошення фізичної особи померлою,
В С Т А Н О В И В :
У червні 2025 року заявник ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаною заявою, в якій просила оголосити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Находка Приморського краю, померлим з дати набрання рішенням законної сили.
В обґрунтування заяви вказано, що з 18.10.1985 по 08.04.1992 заявниця та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3 . З серпня 1989 року по початок 1992 року ОСОБА_4 виїздив в м. Владивосток на роботу. В цей період відносини погіршились, спілкування з родиною чоловік не підтримував і не допомагав, тому 23.04.1990 Білоцерківським міським народним судом з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина. Після повернення з росії й розірвання шлюбу, ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 . В 1998 році від сестри колишнього чоловіка ОСОБА_5 заявниця дізналась, що колишній чоловік загинув у м. Находка Приморського краю російської федерації, куди виїхав на заробітки. Для отримання інформації про реєстрацію факту смерті ОСОБА_2 , заявниця зверталась в різні органи, однак документи відсутні. Вказує, що виховувала сина самостійно, ніколи не згадуючи про батька. З 20.11.2017 її син ОСОБА_6 ніс службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 та з 11.03.2022 вважається зниклим безвісти за особливих обставин у Донецькій області. Дружини та дітей у сина не було, а заявниця є єдиним членом його сім`ї та має право на отримання грошового забезпечення сина. Однак, формально на виплату вказаних коштів також має ОСОБА_4 , який помер. З огляду на необхідність юридичної визначеності кола осіб, на яких поширюються гарантії, передбачені членам сімей військовослужбовців, заявниця звернулась до суду з даною заявою.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2025 справу було передано на розгляд судді Рижко Г.О.
25.06.2025 ухвалою судді прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні, а також встановлені строки учасникам справи для подання заяв по суті справи, а також роз`яснено про проведення розгляду справи судом у складі одного судді та двох присяжних.
27.06.2025 протоколом відбору присяжних визначено присяжними Король О.В. та Любінського В.С. 
28.07.2025 ухвалою суду витребувано: 1) від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби (місцезнаходження: вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601), інформацію про перетинання громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , державного кордону України за період з 01.01.1992 року по теперішній час; 2) від Білоцерківського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київській області (місцезнаходження: вул. Привокзальна, 3, м. Біла Церква, Київська область, 09107) інформацію про наявність розшукової справи відносно громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , колишній АДРЕСА_3 ), дані про місце перебування якого невідомі з 1992 року.
У серпні-вересні 2025 на адресу суду надійшли письмові докази на ухвалу суду.
19.09.2025 суд на місці ухвалив витребувати відомості з організацій щодо ОСОБА_2 .
У жовтні 2025 року на адресу суду надійшли витребувані докази. 
Відповідно до розпорядження керівника Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 171 дана цивільна справа передана на перерозподіл між суддями, оскільки згідно наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.11.2025 № 115/в/г судді РИЖКО Ганні Олексіївні надана відпустка без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості (але не більше як до досягнення дитиною шестирічного віку), у зв`язку з тим, що її дитина потребує домашнього догляду, тривалістю на один рік, починаючи з 21.11.2025 по 05.11.2026.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.
03.12.2025 ухвалою судді заяву прийнято до розгляду та призначено її розгляд в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні 29.01.2026.
29.01.2026 ухвалою суду витребувано від Білоцерківської державної податкової інспекції Головного управління державної податкової служби у Київській області відомості про присвоєння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , індивідуального податкового номера. Якщо такий номер присвоювався, то вказати його. 
24.03.2026 на адресу суду надійшов лист ДПІ про відсутність в ДРФОПП зареєстрованої фізичної особи ОСОБА_2 
31.01.2026 в судовому засіданні суд на місці ухвалив залучити до участі у справі в якості заінтересованих осіб Міністерство оборони України, в/ч НОМЕР_1 та доручив заявниці надіслати заяву про оголошення особи померлою на адреси вказаних осіб.
В матеріалах справи містяться докази надіслання заяви заінтересованим особам. 
30.04.2026 на адресу суду від Міністерства оборони України надійшли пояснення по справі, в яких вказано, що МО України не є учасником правовідносин, які виникають під час застосування Порядку № 884 стосовно членів сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця, адже не уповноважене приймати рішення у відповідній сфері. Суб`єктом прийняття рішень є командир військової частини. 
ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримала, вказуючи, що дійсно знає про смерть ОСОБА_2 . Він двічі заплатив аліменти на дитину. 14.02.2025 вона вперше звернулась до органів поліції, щоб отримати хоч якість відомості щодо ОСОБА_2 . 
В судовому засіданні представник заявника - адвокат Капустін В.В., заяву підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що заявниці стало відомо про смерть ОСОБА_2 у 1998 році, після цього відомостей про нього не було. У 1998 році ОСОБА_2 знятий з реєстрації за рішенням суду, є відмітка у реєстраційній формі. Вважає, що сукупність непрямих доказів по справі дає суду підстави для припущення про смерть. Заявниця не зверталася до суду про визнання ОСОБА_2 безвісно зниклим, оскільки їй достеменно відомо про його смерть. Надав суду письмові пояснення. 
Вислухавши позицію заявниці, представника заявниці, заслухавши аудіозапис допиту свідка та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
З 18.10.1985 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебували в шлюбі, який розірвано 08.04.1992 відділом РАЦС Білоцерківського міськвиконкому, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , актовий запис № 343. 
Від вказаного шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 13.08.1986, актовий запис № 2007. 
Рішенням Білоцерківського міського народного суду від 23.04.1990 у справі № АЕ-147 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 11.04.1990 і до повноліття.
Згідно з листом Білоцерківської міської ради № 15.1/11/1326 від 11.06.2025, - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_4 ), з 19.06.1980 по 21.07.1989 та з 05.05.1992 по 14.04.1998. Разом з ним були зареєстровані ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 відбулось до набуття управлінням адміністративних послуг відповідних повноважень, а саме 14.04.1998, тому зняття здійснено органом реєстрації, що діяв станом на 1998 рік, у спосіб та на підставі чинного на той час законодавства. Відомості про підстави зняття з реєстрації місця проживання відсутні.
За даними картотек заяв про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року та картотек заяв про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року, які передані територіальними органами ДМС України на централізоване зберігання до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, заяв про видачу паспорта на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не виявлено, що вбачається з листа ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області № 8010.14-27823/80.3-25 від 11.06.2025. 
Відповідно до листа УСЗН БМР № 8226 від 22.10.2025, ОСОБА_2 на обліку в управління соціального захисту населення БМР не перебуває, державних соціальних допомог не отримує.
Інформація щодо розшукової справи відносно ОСОБА_2 до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» відсутня, що вбачається з листа № 250931-2025 від 04.11.2025.
Актових записів про зміну імені та смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в архіві Білоцерківського відділу ДРАЦС у Білоцерківському районі Київської області не виявлено, що підтверджується листом № 30.1-28/1750 від 23.10.2025. 
Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/87929-25-Вих від 06.11.2025, інформації про перетинання державного кордону України громадянином рф ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надати неможливо.
За даними листа Головного управління ПФУ у Київській області № 1000-0604-7/142111 від 03.11.2025, ОСОБА_2 не перебуває на обліку як одержувач пенсії, державних соціальних допомог та в Реєстрі застрахованих осіб ДРЗДСС відсутня інформація щодо ОСОБА_2 .
В Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків станом на 17.03.2026, фізична особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не зареєстрована, що вбачається з листа Головного управління ДПС у Київській області № 4553/5/10-13-03-07 від 18.03.2026.
Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків № НОМЕР_4 від 30.03.2026. 
Відповідно до сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_6 № ВОБР/2314 від 06.08.2022, старший солдат ОСОБА_3 , водій ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 , прийнятий на військову службу за контрактом 20.11.2017 Сєвєродонецьким МВК Луганської області, зник безвісти 11.03.2022 у н.п. Петрівське-Єгорівка Волноваського району Донецької області. 
До Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин внесено відповідні відомості про те, що ОСОБА_3 є особою, зниклою безвісти за особливих обставин, що вбачається з Витягу № 20230710-1226 від 10.07.2023.
В матеріалах справи також містяться копії свідоцтва про народження, трудової книжки ОСОБА_5 та свідоцтва про смерть ОСОБА_10 . 
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні надала покази, відповідно до яких вона є сестрою ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_10 . Мама була в них одна, а батьки різні. ОСОБА_12 народився в м. Находка та після 1991 року повернувся туди до батька, там він працював у порту та проживав разом зі своїм батьком. Свідок теж якийсь час працювала в м. Находка. Десь у 1997 році свідок отримала лист від друга ОСОБА_12 про смерть ОСОБА_12 , однак це лист не зберігся. Від якого саме друга надійшов лист свідок не пам`ятає. Вказує, що спочатку ОСОБА_12 загинув, а потім після смерті ОСОБА_12 помер його батько - ОСОБА_13 . Рік смерті батька свідок не пам`ятає. ОСОБА_14 продала квартиру, де був зареєстрований брат, і вже новий господар вирішував щодо прописки ОСОБА_12 . 90-ті роки були важкі, тому свідок не їздила до росії та більше не отримувала листів. 
При вирішенні справи суд зазначає наступне.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Згідно із пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.
Згідно із ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. 
Пункт 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, деталізує положення ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. 
Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема: 1) встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України); 2) встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (п. 9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України); 3) встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (ст. 317 ЦПК України); 4) визнання фізичної особи померлою (ст. 46 ЦК України та ст.ст. 305-309 ЦПК України). 
Вказані процедури є відмінними між собою та мають певні особливості. Вищезазначене передбаченою постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 506/358/22.
Цивільним законодавством передбачено декілька підстав для оголошення фізичної особи померлою: 1) тривала безвісна відсутність, тобто якщо у місці постійного проживання фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років; 2) особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, якщо у місці постійного проживання фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом шести місяців; 3) за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру фізична особа може бути оголошена судом померлою протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; 4) якщо особа пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, в такому випадку вона може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. При цьому, суду надано право оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців (позиція з постанови Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 204/7924/23).
За правилом частини першої статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Згідно із ч. 3 ст. 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це.
Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.
Смерть - це припинення життєдіяльності організму. Зі смертю припиняється цивільна правоздатність фізичної особи.
Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.
Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.
Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.
При цьому, на наявність у суду саме права, а не обов`язку оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує частина перша статті 46 ЦК України.
У відповідності до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.
На цьому також наголошено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 177/11/20.
Таким чином, оголошення померлим (смерть in absentia) - це судове визнання померлим фізичної особи, про яку за місцем постійного проживання відсутні будь-які відомості про місце її перебування протягом встановленого строку. Оголошення особи померлою юридично прирівнюється до фізичної смерті, є припущенням смерті (praesumptio mortis) і має своїм наслідком припинення правоздатності особи. Тому при оголошенні особи померлою суд виходить із презумпції смерті особи, тобто припущення, що на момент розгляду справи особи немає в живих, однак встановити це достеменно неможливо. Оголошення особи померлою здійснюється судом на підставі непрямих доказів або у зв`язку з тривалою безвісною відсутністю.
Так, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно підпункт 8 пункту 35 розділу ІІ до Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, що затверджена наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280, не виключаються зі списків особового складу військовослужбовці, які зникли безвісти, - до визнання їх у судовому порядку безвісно відсутніми або оголошеними померлими. 
Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. 
Механізм виплати грошового забезпечення урегульовано Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим Постановою КМУ від 30.11.2016 року № 884 (далі - Порядок № 884).
Відповідно до п. 4 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
У відповідності до п. 7 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Отже, право на отримання грошового забезпечення ОСОБА_3 мають його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівними частками, якщо військовослужбовець не перебував у шлюбі і не має дітей.
В межах розгляду даної справи судом встановлено, що ОСОБА_2 після 1991 року проживав та працював в м. Находка Приморського краю російської федерації. Жодних доказів на підтвердження його смерті суду не надано. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В межах розгляду даної справи судом не встановлено, а заявницею не доведено обставин на підтвердження обґрунтованих припущень, які свідчать про те, що її колишній чоловік ОСОБА_12 помер.
Суд зазначає, що свідок ОСОБА_5 не є безпосереднім свідком подій - загибелі брата або його поховання, а також не надала суду лист, який, за її словами, надійшов від друга з росії про смерть ОСОБА_12 .
Серед іншого сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина.
Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 461/424/15-ц, від 07.07.2021 у справі № 390/1443/19-ц, від 08.02.2024 у справі № 148/1207/22, від 30.04.2025 у справі № 741/2034/23.
Крім того, відповідно до п. 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 р., укладеної між державами членами СНД, зокрема, Україною і російською федерацією, та ратифікованою Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Дія вказаної Конвенції відповідно до Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» № 2783-IX від 01.12.2022, який набрав чинності 23.12.2023, була зупинена у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь.
Так, дія Конвенції від 22.01.1993 та Протоколу від 28.03.1997 зупинена з 27.12.2022.
З дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка залишається чинною у відносинах України з Росією і Білоруссю.
Водночас, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Враховуючи викладене, а також те, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 або наявності обставин, які доводили б, що ця особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припускати її загибель від певного нещасного випадку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви.
Керуючись ст. 13, 76-89, 258, 259, 263-265, 273, 293, 294, 308, 352, 354 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (підписання).
Оскільки в судовому засіданні підписано лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 25.05.2026. 

Суддя  	А. Ю. Цуранов  	
Присяжні	О. В. Король   В. С. Любінський