Справа № 358/1437/19  Провадження № 2/358/6/26   	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 року м. Богуслав 

Богуславський районний суд Київської області у складі головуючого судді – Лебединець Г.С., секретар судового засідання – Ведмеденко І.В., за участю: представника позивачів – адвоката Хоменка Р.В., відповідача ОСОБА_1 , розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – приватне підприємство «Ярослав», Богуславська міська рада Обухівського району Київської області про усунення перешкод в користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В: 

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вересні 2019 звернулися до суду з даним позов та в остаточній редакції позовних вимог від 15.08.2025 просили зобов`язати ОСОБА_1 власними силами та за власний рахунок демонтувати самовільно встановлений нею кран на загальнобудинковій інженерній мережі (трубі водопроводу), яка проходить через її квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок заподіяної їй моральної шкоди 10 000,00 грн; вирішити питання про судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Так, позивач ОСОБА_2 є власником кв. АДРЕСА_2 , а позивач ОСОБА_3 – кв. АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_4 у вказаному будинку. Через квартиру останньої проходять системи внутрішньо-будинкового водопостачання та водовідведення. 01.09.2019 відповідач самоправно перекрила кран на водопровідній трубі загального користування, чим повністю було припинено водопостачання до квартир позивачів. На їх звернення відновити водопостачання відповідач відповіла відмовою. 05.09.2019 спеціалісти КП БМР «Богуславводопостачання» встановили вказані обставини відповідним актом. Крім того відповідач заявила про свій намір перекрити їм каналізаційний стояк. Спричинення моральної шкоди позивачу ОСОБА_3 було обґрунтовано нею тим, що через відсутність можливості дотримуватись належної гігієни захворів її малолітній син. Також ускладнився догляд за домашніми тваринами, які у неї проживають. За твердженням позивача ОСОБА_4 протиправними діями відповідача були порушені її соціальні зв`язки, оскільки вона не могла запрошувати до себе в гості родичів, друзів та знайомих.
20.09.2019 позов надійшов в провадження судді Богуславського районного суду Корбута В.М.
10.10.2019 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
24.01.2020 підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
24.01.2020 ухвалою суду до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – КП БМР «Богуславводоканал».
11.12.2020 розпорядженням керівника апарату Богуславського районного суду було здійснено повторний автоматизований розподіл справ, які перебували в провадженні судді Корбута В.М. у зв`язку із його звільненням у відставку на підставі рішення ВРП від 03.12.2020 № 94.
11.12.2020 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначений суддя Кіхтенко С.О.
14.04.2023 ухвалою суду справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання. По суті вказана цивільна справа не розглядалася.
25.06.2024 розпорядженням керівника апарату Богуславського районного суду було здійснено повторний автоматизований розподіл справ, які перебували в провадженні судді Кіхтенка С.О. у зв`язку із його звільненням на підставі рішення ВРП. 
Справу передано в провадження судді Богуславського районного суду Київської області Лебединець Г.С.
30.10.2024 ухвалою суду по справі призначено підготовче судове засідання.
17.03.2025 ухвалою суду позов залишено без розгляду, позивачам надано строк для усунення недоліків – виконання вимог п.4 ч.3 ст.175 ЦПК України. 
31.03.2025 ухвалою суду продовжено розгляд цивільної справи за зміненою позовною заявою позивачів від 26.03.2025.
31.07.2025 ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Богуславську міську раду Обухівського району Київської області. 
24.09.2025 ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні представник позивачів – адвокат Хоменко Р.В. підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у заявах по суті справи, та просив задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що оскільки кран на трубі водопроводу в квартирі відповідача встановлений самовільно нею, та будинок АДРЕСА_5 не перебуває на балансі ПП «Ярослав» і органу місцевого самоврядування, саме відповідача ОСОБА_1 слід зобов`язати за власний рахунок демонтувати вказаний кран. Також, на переконання представника позивачів, з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню моральна шкода в сумі 10 000,00 грн, оскільки у зв`язку із відсутністю води в квартирі їй було спричинено моральні страждання. 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позов не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Додатково зазначила, що дійсно 01.09.2019 вона перекрила кран на трубі водопроводу, оскільки склалася аварійна ситуація через прорив труби. З 01.09.2019 по 05.09.2019 вона вживала заходів для ремонту труби та викликала за власний кошт відповідних спеціалістів для ремонту. Крім того, вона зверталася до позивачів за допомогою у пошуку таких спеціалістів, на що позивачі відповіли відмовою. В квартирах позивачів в цей період була вода, оскільки вони підключилися до іншого водогону. З 05.09.2019 у позивачів вже була вода з труби, яка проходить через її квартиру. Щодо встановлення крану зазначила, що раніше в будинку не було води, у зв`язку із чим жителі будинку самотужки та за власний рахунок проводили до будинку водопостачання. Сусідка з верхнього поверху попросила її дозволу провести воду до її квартири через квартиру відповідача та встановити там кран, на що вона (відповідач ОСОБА_1 ) погодилася, оскільки їй було шкода сусідку, яка змушена носити воду на верхній поверх з колодязя. Додала, що в будинку АДРЕСА_5 не створено ОСББ. Також вказаний будинок не перебуває на балансі, ані міської ради, ані ПП «Ярослав». Квартири приватизовані, однак будинок не обслуговується комунальними службами міста та кожен робить ремонти за власний кошт. Вона (відповідач ОСОБА_1 ) неодноразово пропонувала позивачам, щоб всі мешканці будинку спільно вирішили проблему водопостачання до будинку та зробили внутрішні системи будинку відповідно до норм та правил, однак позивачі відмовляються це робити спільними зусиллями. В теперішній час труби водопроводу, по яких надходить вода до верхніх поверхів, перебуває в аварійному стані. Щодо тверджень позивачів, що вона не допустила до своєї квартири співробітників водоканалу у вересні 2019 року зазначила, що вказана обставина відповідає дійсності та вона їх не допустила, оскільки ними не були пред`явлені відповідні посвідчення. В лютому 2020 вона самостійно викликала представників КП БМР «Богуславводоканал», які актом від 05.02.2020 засвідчили, що в її квартирі відкрито вхідний кран для подачі води до квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_6 , вказаний кран запломбовано. Крім того, вважає, що розмір шкоди не обґрунтований позивачем ОСОБА_5 , та в її діях відсутня вина оскільки вона була змушена тимчасово перекрити воду у зв`язку з аварійною ситуацією на водопроводі для його ліквідації. 
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності із прийняттям рішення на розсуд суду.- т.2 а.с.136, 161, 234
Заслухав учасників справи, дослідив письмові докази, суд встановив наступе.
Згідно копїі договору дарування від 27.06.2008, копії Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.08.2019, позивач ОСОБА_2 є власником кв. АДРЕСА_7 . – Т.1 а.с.7-8, 13,14.
Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2008 № 18340615, позивач ОСОБА_6 є власником кв. АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 1-1558 від 259.03.2008. – Т.1 а.с.15,16-19.
Згідно Акту обстеження від 05.08.2019 (судовим розгляду встановлено, що правильною є дата 05.09.2019), який складений представниками КП БМР «Богуславводоканал», водопровідна труба підведена до квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_6 через квартиру АДРЕСА_4 . Власник квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_7 перекрила кран на центральній трубі в ванній кімнаті своєї квартири. На вимогу поліції відкрити кран – відповіла відмовою. – Т.1 а.с.12. 
Згідно копії робочого проекту водозабезпечення 8-ми квартирного житлового будинку АДРЕСА_5 , складеного МП «Проект» на замовлення ОСОБА_8 , однією з умов реалізації проекту зазначено про необхідність на місці врізки до міського водогону встановити колодязь, встановити лічильник. На місці підключення до каналізаційної мережі встановити колодязь та три колодязі для обслуговування. – а.с.25.
Згідно довідки ФОП ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , 2007 року народження не відвідував школу 05.09.2019 у зв`язку із хворобою. Станом на дату видачі довідки – 05.09.2019 – здоровий. – Т.1 а.с.51.
Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов № 39 від 19.09.2019 складеного співробітниками служби у справах дітей Богуславської РДА, у квартирі ОСОБА_11 під час обстеження відсутня вода. – Т.1 а.с.52.
Згідно відповіді КП БМР «Богуславводоканал» №44 від 20.03.2020 – внутрішньобудинковий водогін будинку АДРЕСА_5 не перебуває на балансі та не обслуговується КП БМР «Богуславводоканал». – Т.1 а.с.143.
Судом за клопотанням сторони позивачів здійснювався неодноразовий виклик свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Для забезпечення їх явки в судове засідання, за клопотанням представника позивачів, до вказаних свідків застосовувався привід.
Однак свідкок ОСОБА_12 на неодноразові виклики не з`явилася, приводом не доставлена. Свідок ОСОБА_13 надав суду заяву про проведення розгляду за його відсутності, обставин справи не пам`ятає. - Т.3 а.с.20. 
Представник позивачів у зв`язку із неявкою свідків не наполягав на відкладенні розгляду справи з цих підстав та просив завершити судовий розгляд на підставі наявних у справі доказів.
Судовим розглядом встановлено, що будинок АДРЕСА_5 не перебуває на балансі та не обслуговується ПП «Ярослав» та органом місцевого самоврядування. – Т.2 а.с.58-60, 86-89.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Загальними засадами цивільного законодавства є, в тому числі, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Обираючи спосіб захисту, яким слід захистити їх порушене право, позивачі просили суд, зокрема, зобов`язати ОСОБА_1 власними силами та за власний рахунок демонтувати самовільно встановлений нею кран на загальнобудинковій інженерній мережі (трубі водопроводу), яка проходить через її квартиру АДРЕСА_1 .
Слід зазначити, що застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права
Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Способи захисту цивільних прав і законних інтересів осіб, прав та законних інтересів суб`єктів господарювання визначені у статті 16 Цивільного кодексу України.
Згідно з частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала (зокрема у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18), що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).
Подібний за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі №910/2592/19, про те, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес; якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення, це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17).
Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (аналогічний висновок, викладено у постанові Великої Палата Верховного Суду від 04.06. 2019 у справі № 916/3156/17).
Разом з цим, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови ВП ВС від 20.06.2023 №633/408/18 (підпункт 11.12), від 04.07.2023 №233/4365/18 (пункт 31).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (постанова ВПВС від 15.06.2021 №904/5726/19).
Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням судочинства. Близькі за змістом висновки викладені у постановах ВС від 19.04.2023 №904/7803/21, від 20.09.2023 №910/3453/22, від 01.11.2023 №910/7987/22.
Оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. постанови КГС ВС від 19.09.2019 №924/831/17, від 26.05.2022 №910/17717/20, ВПВС від 22.02.2024 №990/150/23).
В даній справі, на переконання суду, зобов`язання відповідача ОСОБА_1 власними силами та за власний рахунок демонтувати самовільно встановлений нею кран на загальнобудинковій інженерній мережі (трубі водопроводу), яка проходить через її квартиру АДРЕСА_1 , не є способом захисту, оскільки є фактично перекладенням на відповідача обов`язку за власний кошт здійснити роботи з налагодження водозабезпечення до вказаного будинку з дотриманням проекту водозабезпечення.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі №2-879/13 (провадження №61-10802св18) зазначено, що "сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом".
Застосування принципу змагальності виключає можливість застосування концепції негативного доказу.
У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 Верховний Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Як зазначено вище, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тобто, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова ВС від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова ВС від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).
Також, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова ВС від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).
Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази, з`ясував обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінив належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, яких було б достатньо для доведення їх тверджень про порушення відповідачем їх прав, оскільки система водопостачання будинку здійснена власниками квартир без відповідного погодження із службами, без дотримання правил та стандартів, будинок АДРЕСА_5 не перебуває на балансі органу місцевого самоврядування. 
Для належного та ефективного відновлення прав позивачів, підлягає вирішенню питання приведення системи водопостачання та водовідведення до відповідних норм та стандартів усіма власниками квартир вказаного будинку. Демонтування крану без дотримання правил та дозволів призведе до погіршення стану системи водопостачання будинку. 
Таким чином вимоги про зобов`язання відповідача власними силами та за власний рахунок демонтувати самовільно встановлений нею кран на загальнобудинковій інженерній мережі (трубі водопроводу), яка проходить через її квартиру АДРЕСА_1 – не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю порушеного права.
В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок заподіяної їй моральної шкоди 10 000,00 грн, суд виходить з наступного. 
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 ППВС визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За правилами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки, а обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до вимог норм ЦПК України позивач повинен довести обставини, на які він посилається в позовній заяві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження моральних страждань, яких позивач зазнала внаслідок відсутності в квартирі водопостачання, було надано, зокрема, довідки про хворобу її сина тривалістю 1 день. – Т.1 а.с.51.
Однак, позивачем не доведено, що саме за вказаних у позові обставин, їй спричинено конкретні душевні страждання чи інші втрати немайнового характеру. Надані пояснення мають загальний характер, не підтверджені жодними об`єктивними даними (належними та достатніми медичними документами, доказами істотного погіршення соціальних зв`язків), також не доведений причинний зв`язок із діями відповідача та вина відповідача. 
Таким чином, досліджені у судовому засіданні докази як кожен окремо, так і в їх сукупності не підтверджують обставин, на які посилається позивач ОСОБА_3 як на підставу своїх вимог. Надані матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів заподіяння позивачу моральної шкоди саме протиправними діями відповідачки, а також не встановлено наявності причинного зв`язку між діями відповідачки та заявленими негативними наслідками. За таких обставин суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
В порядку ст.141 ЦПК України судові витрати не підлягають розподілу та вони підлягають залишенню за позивачами у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.
Керуючись ст.263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Київського апеляційного суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. 
Повний текст рішення складений 04.05.2026 року о 16:00. 

Головуючий: суддя 	Г. С. Лебединець