Дата документу 22.04.2026 Справа № 314/3866/24

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 314/3866/24      Пр. № 22-ц/807/36/26	Головуючий у 1-й інстанції: Кіяшко В.О. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Кухаря С.В., Полякова О.З.
за участі секретаря Бєлової А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ВІДДІЛ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ М. ЗАПОРІЖЖЯ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ про припинення стягнення аліментів, звільнення від нарахування заборгованості по аліментам

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом(т.с. 1 а.с.1-3), в якому просив: - звільнити його від сплати судового збору; - припинити стягнення аліментів, що стягуються з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх доходів щомісячно за виконавчим листом № 314/6574/16-ц, виданим 14.11.2016 року Вільнянським районним судом Запорізької області, ВП №52987766; - звільнити  ОСОБА_1 від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах по даному виконавчому провадженню.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 2007 року по 2009 рік позивач проживав разом з відповідачем однією сім`єю у цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_4 , батьком якого було записано позивача. У 2009 році цивільний шлюб було припинено. Після припинення цивільного шлюбу між сторонами виник конфлікт, однак спірного питання щодо проживання, виховання та утримання дитини не виникало. Відповідачка влаштувала своє сімейне життя, народила доньку від іншого шлюбу. Позивача особисто просила не турбувати її, не втручатися в її особисте життя та не виявляти бажання виховувати сина, тому що син називає батьком іншого чоловіка. Щоб не зашкодити інтересам дитини, не травмувати позивач не втручався в їхнє життя. Жодних матеріальних питань щодо утримання дитини не виникало, хоча позивач не заперечував. Тривалий час, відповідачка не надавала про себе жодної інформації, змінила місце проживання та взагалі переїхала в інше місто. У 2016 році відповідач пішов на військову службу, був учасником антитерористичної операції, у 2017 році позивач отримав посвідчення учасника бойових дій. Дізнавшись що позивач є військовим, отримує грошову допомогу, відповідачка у листопаді 2016 році звернулася до суду із заявою про стягнення з позивача ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої дитини. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.11.2016 року позов ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено в повному обсязі. З позивача стягнено аліменти у розмірі частини від заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання ОСОБА_4 щомісяця, починаючи з 03.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. 25.11.2016 року постановою Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів. Перебуваючи на військовій службі, позивач у 2016 році отримав травму хребта, контузію, перебував на лікуванні. За станом здоров`я не міг продовжувати військову службу. Жодних утримань із заробітної плати позивача не проводилося. З початку повномасштабного вторгнення, 24.02.2022 року позивач пішов добровільно захищати Батьківщину. Під час несення служби почалися ускладнення із здоров`ям. І позивач був змушений звільнитися із військової служби за станом здоров`я. 03.07.2024 року згідно із довідкою до акту огляду МСЕК, серія 12 ААГ №457300 було оформлено ІІ групу інвалідності, загальне захворювання, захворювання опорно-рухового апарату. Згідно із випискою із медичної карти проходив стаціонарне лікування, діагноз ВДТБ, ПЗТБ поперекового відділу хребта L3-4. Значне порушення хребта, вертеброгенна люмбалгія. На протязі 6 місяців зберігає спокій на жорсткому ліжку, інвалідним візком не може користуватися внаслідок болі у хребті, самостійно не підводиться. Стан не погіршується. На сьогоднішній день стан позивача не покращився, постійний догляд за позивачем здійснює мати, пенсіонерка. Пенсію по інвалідності не отримує, оскільки недостатньо страхового стажу, допомогу від держави не отримує. Позивач не має коштів для задоволення соціально побутових потреб, не має коштів аби себе забезпечити. Станом на 06.08.2024 року у позивача перед відповідачем утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 230270,86 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Центрального ВДВС у місті Запоріжжі Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 06.08.2024 року за виконавчим провадженням ВП № 52987766, згідно виконавчого листа № 314/6574/16-ц, виданого 14.11.2016 року Вільнянським районним судом Запорізької області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів у розмірі частини, щомісячно, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи із 03.10.2016 року.
В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю суду першої інстанції Кіяшко В.О. (т.с. 1 а.с.24). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с.27-29) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 січня 2025 року (т.с. 1 а.с.63-69) в задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с.77-80) просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким звільнити  ОСОБА_1 від нарахування заборгованості по аліментам і припинити їх стягнення.
В автоматизованому порядку 18.04.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Полякова О.З. (т.с. 1 а.с.113). Ухвалою апеляційного суду від 18.04.2025 року (т.с. 1 а.с.114) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 28.04.2025 року (т.с. 1 а.с.117). Ухвалою апеляційного суду скаргу апелянта залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (т.с. 1 а.с.118), які було усунуто у встановлений апеляційним судом строк (т.с. 1 а.с.120-124). Ухвалою апеляційного суду в порядку задоволення заяви сторони апелянта строк останньому на апеляційне оскарження вищезазначеного заочного рішення суду першої інстанції у цій справі поновлено, апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 12.05.2025 року (т.с. 1 а.с.125-126), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с.127), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі, відпустки судді-доповідача у період з 07.07.2025 року по 14.08.2025 року включно (довідка – т.с. 1 а.с.145).
Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
В автоматизованому порядку 19.08.2025 року суддею Кухар С.В. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 1 а.с. 146-147). 
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 20.08.2025 року (т.с. 1 а.с. 155-160), не відбувся та був відкладений за присутності в режимі відеоконференції представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Балкового Р.Л. через неявку у дане судове засідання відповідача ОСОБА_3 , відносно якої в апеляційного суду були відсутні дані про належне її повідомлення про дату, час та місце даного судового засідання.
Ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с.161) апеляційним судом було витребувано для долучення до матеріалів цієї справи підтвердження (спростування) інформації відносно громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП невідомий, остання відома адреса проживання: АДРЕСА_1 : 1) у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України – перетинала (не перетинала) державний кордон, починаючи з 24 лютого 2022 року; 2) у Пенсійного фонду України - про взяття (не взяття) на облік в ЄІБД ВПО, якщо підтверджується взяття на облік цієї особи в ЄІБД ВПО, то повідомити апеляційний суд про нове фактичне місце проживання/перебування останньої. 
На виконання вказаної ухвали апеляційного суду Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (т.с. 1 а.с. 173-174, 176-177) повідомив, що відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України гр. України ОСОБА_5 в період з 24.02.2022 року по 27.08.2025 року в базі даних не виявлено. 
Пенсійний фонд України на виконання ухвали апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 171) повідомив апеляційному суду, що надання інформації, що витребується апеляційним судом, належить до компетенції Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України (т.с. 1 а.с. 180-182).
Апеляційним судом в порядку ст. 81 ч. 7 ЦПК України була спроба самостійно отримати інформацію щодо реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 , а саме: чи є (не є) остання внутрішньо переміщеною в Україні особою, зокрема в ВПО: дані довідок внутрішньо переміщених осіб з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (державний реєстр, доступ до якого надано було судам останнім часом), однак отримати вказану інформацію не представляється можливим через відсутність в матеріалах цієї справи інформації про РНОКПП чи № та серію паспорта останньої.
Розгляд цієї справи призначений апеляційним судом на 10.09.2025 року (т.с. 1 а.с. 183-185), не відбувся та був відкладений через відсутність відомостей про належне повідомлення про дату даного судового засідання відповідача ОСОБА_3 , ухвалою апеляційного суду (а.с. 190) витребувано на підтвердження (спростування) інформації відносно громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП невідомий, остання відома адреса проживання: АДРЕСА_1 : - у Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України - про взяття (не взяття) на облік в ЄІБД ВПО, якщо підтверджується взяття на облік цієї особи в ЄІБД ВПО, то повідомити апеляційний суд про нове фактичне місце проживання/перебування останньої.
Представник апелянта – позивача ОСОБА_1 – адвокат Балковий Р.Л. подав апеляційному суду інформацію (т.с. 1 а.с. 197-200), в якій повідомив інформацію про РНОКПП та номер мобільного телефону відповідача ОСОБА_3 (помилковий із 9 цифр замість правильного 10 цифр., яка дала можливість апеляційному суду отримати інформацію відносно останньої із Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (а.с. 201-202), та встановити, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , має прізвище « ОСОБА_6 » та зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: Харківська область вул. ЗАХИСНИКІВ УКРАЇНИ СМТ КОЛОМАК б. 4. 
Розгляд цієї справи ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 205) призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника апелянта – позивача ОСОБА_1 – адвоката Балкового Р.Л. (т.с. 1 а.с.203-204).
Розгляд цієї справи, призначений на 26.11.2025 року (т.с. 1 а.с. 208-209), не відбувся та був відкладений через відсутність повідомлення відповідача ОСОБА_3 за адресою ВПО – м. Харків.
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 28.01.2026 року, не відбувся та був відкладений через перебування судді-члена колегії Полякова О.З. в цей день на нетривалому лікарняному, який не давав права його заміни іншим суддею в автоматизованому порядку (довідка - т.с. 1 а.с. 227), розгляд цієї справи був відкладений апеляційним судом з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 16.02.2026 року по 02.03.2026 року включно (довідка – т.с. 1 а.с.243).
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 18.03.2026 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с 3-4) в порядку задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_7 - за призначенням адвоката Балкового Р.Л. (довіреність Центру – тс. 1 а.с. 82) про відкладення розгляду цієї справи через його перебування з 17.03.2026 року по 20.03.2026 року у м. Києві на семінарі з питань відповідальності командирів (т.с. 2 а.с. 1-2).
У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи належним чином (т.с. 2 а.с.5-20), у тому числі позивач ОСОБА_1 через своїх представників – адвокатів Нєгруц В.М. (т.с 2 а.с. 21) та Балкового Р.Л.(т.с. 1 а.с. 82), у тому числі відповідач ОСОБА_3 , додатково через оголошення на Офіційному веб - сайті Судової влади України (т.с. 2 а.с. 18 -19), всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представників позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_8 (т.с 2 а.с. 21 - в залі суду) та адвоката Балкового Р.Л. (т.с. 1 а.с. 81-84 - в режимі відеоконференції), клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представників позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_8 (т.с. 2 а.с. 21 - в залі суду) та адвоката Балкового Р.Л. (т.с. 1 а.с. 81-84 - в режимі відеоконференції).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1  у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови…
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10-13, 81, 89, 141, 263, 265, 280 ЦПК України та виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача до відповідача у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. 263 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції правильно встановлено, щоОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.11.2016 року у справі ЄУН № 314/6574/16-ц (витяг, отриманий апеляційним судом з Єдиного державного реєстру судових рішень на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в порядку ст. 82 ч. 7 ЦПК України) позов ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено в повному обсязі. З позивача стягнено аліменти у розмірі  частини (25% - зазначено в розрахунку заборгованості – т.с. 1 а.с. 12-12 зворот) від його заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісяця, починаючи з 03.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
25.11.2016 рок постановою Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів (т.с. 1 а.с. 11).
З позовної заяви позивача у цій справі (т.с. 1 а.с. 1-3), судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач – боржник ОСОБА_4 був обізнаний про рішення суду про стягнення з нього аліментів.
Доказів про те, де і коли позивач проходив військову службу, суду першої інстанції не було надано, також позивачем не надані документи які підтверджували те, що він був мобілізований у 2022 році, а також що був звільнений зі служби за станом здоров`я.
04.05.2017 року позивач отримав посвідчення НОМЕР_2 (копія - т.с.1 а.с. 23).
Згідно із випискою із медичної карти (26.12.2023) позивач проходив стаціонарне лікування, діагноз ВДТБ, ПЗТБ поперекового відділу хребта L3-4. Значне порушення хребта, вертеброгенна люмбалгія. На протязі 6 місяців зберігаю спокій на жорсткому ліжку, інвалідним візком не може користуватися внаслідок болі у хребті, самостійно не підводиться. Стан не погіршується (копія - т.с.1 а.с. 17).
Відповідно до довідки від 03.07.2024 року ОСОБА_1 надана ІІ (друга) група інвалідності за загальним захворюванням строком на один рік до 03.07.2025 року (копія - т.с.1 а.с. 13) 
Станом на 06.08.2024 року у позивача перед відповідачем утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 230270,86 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Центрального ВДВС у місті Запоріжжі Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 06.08.2024 року за виконавчим провадженням ВП № 52987766, згідно виконавчого листа № 314/6574/16-ц, виданого 14.11.2016 року Вільнянським районним судом Запорізької області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів у розмірі частина, щомісячно, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи із 03.10.2016 року (копія - т.с.1 а.с. 12 - 12 на звороті).
З огляду на вищевикладене, позивач просив суд припинити стягнення аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_6 ), в розмірі частини всіх доходів щомісячно за виконавчим листом № 314/6574/16-ц, виданого 14.11.2016 Вільнянським районним судом, ВП №52987766.
Проте, суд першої інстанції, вирішуючи дану справу по суті, правильно виходив із такого.
Згідно із ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 27, ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Також згідно з ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з положеннями ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх ПОВНОЛІТТЯ. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Відповідно до вимог ст. ст. 180 - 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для виконання. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виходячи з приписів ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право пред`явити позов з вимогою зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, якщо вона ВИНИКЛА у зв`язку із його ТЯЖКОЮ ХВОРОБОЮ або іншою обставиною, що має істотне значення.
Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.
Отже, платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо доведе суду та можуть бути безумовною наявність тяжкої хвороби або інших обставин, що мають істотне значення підставою для звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів.
Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у своєму позові позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що йому було відомо про те, що з нього були стягнуті аліменти, у том числі за період нарахування заборгованості з але по якійсь причині коли він працював з його заробітної плати вони не вираховувались, в даний час він хворіє і не може виплачувати аліменти. Проте, наведене судом першої інстанції вище дає підстави вважати, що позивач, маючи можливість утримувати дитину та сплачувати аліменти, фактично ухиляється від обов`язку, визначного приписами ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстав, передбачених ч. 2 ст. 197 СК України для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах у даній справі не вбачається. Оскільки, саме у період, коли утворилась ця заборгованість, позивач отримував доходи, ним не спростовано розмір нарахованої заборгованості по аліментах і не доведено наявності обставин, які є суттєвими та могли б бути підставою для звільнення його від сплати існуючої заборгованості по аліментах, які стягнуті з нього за рішенням суду.
З урахуванням вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених ст. 197 СК України підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам.
Згідно із довідкою від 03.07.2024 року станом на дату розгляду цієї справи судом першої інстанції 31.01.2025 року позивачу ОСОБА_1 була надана 2 (друга) група інвалідності за загальним захворюванням строком на один рік до 03.07.2025 року (копія т.с.1 а.с. 13) 
Апеляційний суд в межах вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної сторони позивача на підставі наявних у цій справі матеріалів та доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції у цій справі станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення.
Обов`язок з утримання дітей покладається законом рівною мірою на обох батьків. У СК України ідея юридичної рівності учасників сімейних відносин знайшла яскраве втілення в різних аспектах. Зокрема у ньому послідовно провадиться принцип рівності прав й обов`язків матері й батька з утримання дитини.
Сама назва глави 15 СК України вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Аліменти на утримання дітей стягуються, як правило, з того з батьків, який проживає окремо від дітей.
Обов`язок батьків утримувати своїх ДІТЕЙ є безумовним. Закон не передбачає яких-небудь спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. Безумовний характер батьківського обов`язку має різні аспекти свого прояву.
За правилами ст. 191 СК України лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються. 
З наданих позивачем доказів вбачається, що він не є непрацездатним (п. 12 довідки МСЕК – копія т.с. 1 а.с. 13: «Висновок про умови та характер праці: Протипоказана люба фізична праця, навантаження на хребет, тривале перебування на ногах»), а є наявність обмеження, у зв`язку з чим, суд першої інстанції не вбачав підстав для звільнення від сплати аліментів.
Виходячи з наведених обставин та у відповідності до вище наведених норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов позивача до відповідача у цій справі не підлягає задоволенню. 
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку він та його представники вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою. Ці доводи є такими, що фактично дублюють доводи позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ст. 6 СК України). 
Дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був ще неповнолітнім на час ухвалення 31.01.20205 року оскаржуваного рішення судом першої інстанції у цій справі став повнолітнім лише під час перегляду цієї справи вже апеляційним судом - 02.03.2026 року.
Обов`язок батька ОСОБА_1 , визначений у тому числі вищезазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили і підлягає примусовому виконанню, утримувати свою дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має пріоритетний характер і не може бути поставлений під сумнів та обмежений.
Оскільки, в силу вимог ст. 7 ч. 8 ЦПК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Суд першої інстанції при правильно встановлених вище фактичних обставинах цієї справи дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав саме для задоволення позовних вимог позивача лише від вересня 2024 року (т.с. 1 а.с. 1) до відповідача про: 
- припинення стягнення вищезазначених визначених за рішенням суду ще з 2016 року розміру аліментів у вигляді частини (25%) від заробітку відповідача – батька ОСОБА_1 щомісяця (постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №52987766 від 25.11.2016 року – копія т.с. 1 а.с. 11) аліментів на неповнолітні дитину ОСОБА_9 , 2008 р.н.;
- та звільнення ОСОБА_1 від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах по даному виконавчому провадженню (№ 52987766 – розрахунок державного виконавця за період лише з серпня 2022 року по липень 2024 року у розмірі 230270,86 грн. – копія а.с. 12-12 зворот).
В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист ОСОБА_1 здійснює у цій справі на свій розсуд. Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом… (ст. 5 ч. 1 ЦПК України). 
В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи… В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
ОСОБА_1 мав право на інші способи захисту свого права, зокрема: - подачу позову про зменшення визначеного раніше судом розміру аліментів до повноліття дитини, скарги - на вищезазначений розрахунок заборгованості по аліментам державного виконавця, укладення будь-якої мирової угоди боржника ОСОБА_1 із стягувачем ОСОБА_3  у вищезазначеному виконавчому провадженні тощо. 
На запитання апеляційного суду у цій справі представник позивача ОСОБА_1 за призначенням Центру – адвокат Балковий Р.Л. з приводу того, чому не було заявлено у суді першої інстанції у цій справі позовних вимог в інтересах позивача саме про зменшення розміру аліментів з батька на утримання дитини до повноліття останньої, зазначав, що він не був представником позивача у суді першої інстанції, були інші представники – ОСОБА_10 – мати позивача - ст. 82 ч. 1 ЦПК України (т.с. 1 а.с. 10) та адвокат Сердюк Р.В. (т.с. 1 а.с. 54-55). 
І хоча спосіб захисту права ОСОБА_1 на зменшення розміру аліментів на утримання дитини до повноліття, з залежних саме від нього та його представників причин, вже втрачений, оскільки дитина набула повноліття ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Проте, решта інших способів захисту прав ОСОБА_1 ще не вичерпані у подальшому окремо від цієї справи у позасудовому чи судовому порядку, у тому числі щодо укладення будь-якої мирової угоди із стягувачем ОСОБА_3 чи вже повнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки «Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини» в силу вимог ст. 179 ч. 1 СК України. 
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставусвоїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач ОСОБА_1 та представники останнього не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог та, відповідно, доказів наявності підстав для задоволення судом його вищезазначеного позову у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лишеу виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.
Оскільки, не можуть бути доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України, надані апеляційному суду повторно докази, а саме: - довідка МСЕК від 03.07.2024 року, - посвідчення УБД позивача від 2017 року, - індивідуальна програма реабілітації інваліда № 222 від 03.07.2024 року (копії – т.с. 1 а.с. 96, 97, 98-101), які вже були предметом дослідження в суді першої інстанції у цій справі (копії т.с. 1 а.с. 13, 19-23) та яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.  
Решта доказів, надані стороною позивача вперше лише апеляційному суду, які датовані датою до ухвалення оскаржуваного рішення від 31.01.2025 року у цій справі (висновок від 03.07.2024 року – копія т.с. 1 а.с. 94-95, військовий квиток від 13.05.2016 року – копія т.с. 1 а.с. 102-109) не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі. Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може надавати оцінку доказам (переглядати по суті докази) у цій справі, які суд першої інстанції у цій справі не досліджував (не розглядав), так як позивач ОСОБА_1 та представники останнього не надавалиїх суду першої інстанції для долучення до матеріалів цієї справи на свій власний розсуд, тобто без поважних причин. Так як за змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак, при вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та позивачем і представниками останнього апеляційному суду не надані докази того, що позивач чи представники останнього не мали об`єктивної можливості надати такі докази суду першої інстанції у цій справі з причин, що об`єктивно не залежали від них (тобто поважних причин).
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, хоча суд першої інстанції в оскаржуваному заочному рішенні й послався на ст. 141 ЦПК України, проте, апеляційним судом встановлено, що цим оскаржуваним заочним рішенням суд першої інстанції фактично не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Крім цього, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. 
Також, встановлено, що позивач, як особа з інвалідністю 2 (другої) групи (довідка МСЕК – копія т.с. 1 а.с. 96) був звільнений в силу вимог закону від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі. 
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова апеляційним судом складена 28.04.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кухар С.В.	Поляков О.З.