П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/3610/26 
Головуючий у 1-й інстанції: Польовий О.Л. 
Суддя-доповідач: Моніч Б.С. 
17 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Білої Л.М.  Гонтарука В. М. 
за участю:
секретаря судового засідання: Загоренко О.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
До Хмельницького окружного адміністративного суду звернулася ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування постанови про накладення штрафу від 27.02.2026 ВП №79886271.
Позов мотивований тим, що Національна академія вжила усіх заходів щодо виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 у справі №120/948/25.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.04.2026 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
На примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №79886271 з виконання виконавчого листа Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2025 №120/948/25 про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжити військову службу, дію контракту, а також поновити виплату грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, встановлених законодавством України для військовослужбовців, капітану 1 рангу ОСОБА_1 з 19.12.2024.
Постановою від 27.02.2026 ВП №79886271 державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за невиконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 у справі №120/948/25 наклав на ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) штраф в розмірі 5100,00 грн.
Позивач, вважаючи зазначену постанову неправомірною, звернувся з даним позовом до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем доводи не свідчать про виконання Національною академією постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 у справі №120/948/25 у спосіб та порядок, визначені судовим рішенням.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно прийняв постанову від 27.02.2026 ВП №79886271 про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні фактично вдався до необґрунтованого розширеного тлумачення резолютивної частини постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 у справі №120/948/25, чим фактично встановив новий, не передбачений законом та виконавчим документом спосіб виконання рішення.
Резолютивна частина рішення, що виконується, містить зобов`язання «поновити виплату грошового забезпечення та здійснення продовольчого, речового забезпечення». Проте суд першої інстанції, відхиляючи доводи НАДПСУ, зазначив, що неможливість надання натурального забезпечення (продуктами чи формою) за минулий період «не виключає можливості їх грошової компенсації».
Суд проігнорував ту обставину, що заходи примусового виконання рішень немайнового характеру (ст. 63 Закону) спрямовані на спонукання боржника вчинити дію, яка визначена у рішенні. Якщо рішення зобов`язує «поновити здійснення забезпечення» (що передбачає дію на майбутнє та видачу наказів), то виконавець не може вимагати в межах цього ж провадження «виплатити грошові еквіваленти» за минулий час, оскільки це є абсолютно іншою правовою вимогою, яка не була предметом розгляду у справі №120/948/25. Аналогічним чином, такі дії в межах оскарження дій державного виконавця не може й здійснювати суд.
НАДПСУ, видавши наказ про поновлення ОСОБА_1 на всіх видах забезпечення (включаючи продовольче) з моменту його фактичного допуску до служби, повністю виконала покладений на неї обов`язок у спосіб, передбачений діючими наказами Адміністрації Держприкордонслужби від 05.03.2022 року та від 31.08.2023 року. Накладення штрафу за відмову виплачувати непередбачену законом грошову компенсацію є нічим іншим, як спробою державного виконавця примусити НАДПСУ до нецільового використання бюджетних коштів.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав на правильність висновків суду першої інстанції та просив відмовити в її задоволенні.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно зі ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Відповідно до положень пункту першого частини другої статті 18 Закону України від 02.06.2016 №1404-VІІІ "Про виконавче провадження" (Закон №1404-VІІІ) виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною шостою статті 26 Закону №1404-VІІІ передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Згідно із частиною першою статті 63 Закону №1404-VІІІ за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до частини другої статті 63 Закону №1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу.
Згідно із статтею 75 Закону №1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 75 Закону №1404-VIII у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Відтак, підставою для прийняття рішення про накладення штрафу, передбаченого ч.1 ст.75 Закону №1404-VII, є встановлення факту невиконання рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії. Таке невиконання повинно існувати на день винесення постанови про накладення штрафу, а причиною невиконання - обставини, які не залежать від боржника.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 року по справі №120/948/25 зобов`язано Національну академію Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького продовжити військову службу, дію контракту, а також поновити виплату грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, встановлених законодавством України для військовослужбовців, капітану 1 рангу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) з 19 грудня 2024 року.
На виконання вказаної постанови Національна академія видала наказ від 04.12.2025 №1676-ОС, відповідно до якого вважається таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків капітан 1 рангу ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні НАДПСУ (остання займана штатна посада - командир НОМЕР_3 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України), з 04.12.2025, продовжена військова служба та дія контракту позивача, поновлені пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством України для військовослужбовців з 19.12.2024, поновлена виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, встановлених законодавством України для військовослужбовців з 19.12.2024.
Оскаржувана постанова відповідача мотивована тим, що в частині поновлення стягувачу ОСОБА_1 грошового забезпечення рішення суду не виконано, оскільки, виплату проведено не за весь період, а лише за два місяці, в розрахунку періоду з 19.12.2024 по 18.02.2025. При цьому, дане рішення боржник обґрунтовує з посиланням на відомчі нормативні акти (Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом МВС України від 25.06.2018 №558), зміст яких не встановлює жодних законних підстав невиконання судового рішення в повному обсязі, в частині виплати втраченого заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 .
Крім того, боржником - Національною академією Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького всупереч рішенню суду №120/948/25 та Наказу №1676-ОС від 04.12.2025 не здійснено продовольче та речове забезпечення стягувача ОСОБА_1 за весь час необґрунтованого призупинення йому військової служби з 19.12.2024 по 04.12.2025, що підтверджується наданим боржником повідомленням №09.01/2109-26-вих від 19.02.2026 та доданими до нього копіями документів (Атестата на продовольство №4032 від 22.12.2025).
Враховуючи викладене, рішення Сьомого апеляційного адміністративного суду №120/948/25 боржником у спосіб та порядок, визначений виконавчим документом виданим 03.12.2025, не виконано. Боржником не наведено жодних обставин, які б вказували на поважність причин невиконання зазначеного рішення суду.
Суд першої інстанції, погоджуючись з правомірністю спірної постанови зазначив, що матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 виплачене грошове забезпечення за період з 19.12.2024 по 18.02.2025 в сумі 104447,22 грн. При цьому позивач не надав доказів виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 19.02.2025 по 04.12.2025, здійснення продовольчого забезпечення за період з 19.12.2024 по 04.12.2025, здійснення речового забезпечення за період з 19.12.2024 по 04.12.2025, та зарахування до вислуги років періоду служби з 19.12.2024 по 04.12.2025. 
При цьому суд відхилив посилання позивача на Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджену наказом МВС України від 25.06.2018 №558, та зазначив, що ОСОБА_1 зберігалась виплата грошового забезпечення за безперервний період перебування у розпорядженні з 19.12.2024 по 18.02.2025, та те що продовольче та речове забезпечення є натуральними видами забезпечення, які надаються виключно під час фактичного проходження військової служби, тому здійснити ці види забезпечення ОСОБА_1 за період до 04.12.2025 є неможливим, оскільки вказане не виключає можливості їх грошової компенсації, що відповідає загальним засадам відшкодування та відновлення порушених прав.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання щодо правомірності постанови державного виконавця про накладення штрафу за невиконання судового рішення, суд має виходити виключно зі змісту судового рішення, яке підлягає виконанню, та меж обов`язку, покладеного на боржника виконавчим документом.
При цьому суд не наділений повноваженнями змінювати зміст такого рішення, встановлювати новий спосіб його виконання або покладати на боржника додаткові обов`язки, які прямо не визначені у резолютивній частині рішення суду та виконавчому листі.
Колегія суддів звертає увагу, що обов`язковість виконання судового рішення полягає не лише у необхідності його виконання, а й у виконанні саме того рішення та саме у тому обсязі, який визначений судом при його ухваленні. Відповідно, ні державний виконавець, ні суд при розгляді спору щодо правомірності його дій не можуть розширювати зміст судового рішення, фактично формуючи новий обсяг зобов`язань боржника.
Як встановлено матеріалами справи, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 у справі №120/948/25 Національну академію Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького зобов`язано продовжити військову службу, дію контракту, а також поновити виплату грошового забезпечення та здійснення продовольчого, речового й інших видів забезпечення, встановлених законодавством України для військовослужбовців, з 19.12.2024.
Разом з тим, зазначене судове рішення не містить визначення конкретних сум, які підлягають виплаті, не встановлює порядку розрахунку таких виплат, не визначає розміру грошової компенсації за ненадані у минулому періоді види забезпечення, а також не містить висновків щодо необхідності заміни натуральної форми забезпечення її грошовим еквівалентом.
Тобто питання щодо конкретного обсягу майнових наслідків виконання рішення суду, визначення розміру можливих виплат чи компенсацій, а також правильності їх обчислення не було предметом дослідження та правової оцінки суду у справі №120/948/25.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що державний виконавець, визначаючи наявність невиконання рішення суду, фактично вийшов за межі виконавчого документа, оскільки поставив боржнику у провину невчинення дій, які не були прямо передбачені судовим рішенням, а саме - виплату грошового еквівалента за минулий період замість поновлення відповідних видів забезпечення.
При цьому, питання щодо того, чи підлягають виплаті певні суми за період з 19.12.2024 до фактичного поновлення проходження служби, у якому розмірі та у який спосіб, є окремим питанням, яке потребує самостійного правового вирішення та не може бути вирішене шляхом застосування заходу примусового виконання у вигляді накладення штрафу.
Фактично у межах виконавчого провадження та при розгляді даної справи було поставлено питання не про виконання рішення суду у визначеному ним порядку, а про наявність у боржника додаткового обов`язку щодо здійснення певних виплат, які не були визначені судом у справі №120/948/25.
Колегія суддів зазначає, що у разі виникнення між сторонами спору щодо належного обсягу відновлення порушених прав, розміру виплат, компенсації вартості окремих видів забезпечення або правильності їх нарахування, такий спір не може вирішуватися шляхом розширеного тлумачення виконавчого документа чи застосування штрафних санкцій у виконавчому провадженні.
Інше тлумачення фактично призводило б до ситуації, за якої зміст судового рішення визначався б не судом, який його ухвалив, а органом примусового виконання, що суперечить принципу правової визначеності та засадам обов`язковості судового рішення.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що невиконання рішення суду полягає також у невиплаті грошової компенсації за минулий період, є помилковим, оскільки ґрунтується на розширенні змісту виконавчого документа та фактичному вирішенні питання, яке не було предметом розгляду у справі №120/948/25.
Водночас колегія суддів враховує, що позивачем вчинено конкретні дії, спрямовані на фактичне виконання рішення Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 у справі №120/948/25.
Зокрема, на виконання зазначеного судового рішення Національною академією Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького видано наказ від 04.12.2025 №1676-ОС, яким поновлено проходження військової служби ОСОБА_1 , продовжено дію контракту, відновлено його правовий статус як військовослужбовця, а також поновлено виплату грошового забезпечення та здійснення інших видів забезпечення, передбачених законодавством України.
Тобто позивачем не було допущено бездіяльності щодо виконання судового рішення, навпаки, ним були здійснені організаційні та правові заходи, спрямовані на реалізацію судового рішення у спосіб, визначений його резолютивною частиною.
При цьому сам факт наявності у державного виконавця іншого бачення щодо обсягу виконання судового рішення, зокрема щодо необхідності додаткових виплат за минулий період або компенсації окремих видів забезпечення, не може автоматично свідчити про умисне невиконання рішення боржником та бути підставою для застосування штрафних санкцій.
Відповідно до положень статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язковою умовою накладення штрафу є встановлення саме факту невиконання рішення без поважних причин. Натомість у даному випадку спір виник щодо визначення меж та способу його виконання.
Отже, за встановлених обставин наявність дій позивача, спрямованих на виконання рішення суду, виключає можливість висновку про його невиконання без поважних причин, а тому постанова державного виконавця про накладення штрафу не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження». 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про невиконання позивачем вказаного судового рішення та правомірність оскаржуваної постанови відповідача.
Зважаючи на встановлену вище наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, судова колегія приходить до висновку про необґрунтованість твердження суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За змістом пункту 3 частини третьої статті 317 КАС порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Отже, враховуючи те, що у справі неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити .
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2026 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 27.02.2026 ВП №79886271 про накладення штрафу. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.  

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.