КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/13365/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Київ
Справа № 754/13227/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Зотько Т.А.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати,
встановив:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача АТ «Українська залізниця», в якому просив:
1) визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос про призупинення дії трудових договорів у частині, що стосується позивача, і додаток до нього;
2) поновити дію трудового договору з позивачем;
3) стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату та інші виплати за період дії наказу АТ «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос, і додатку до ньогопо дату поновлення дії трудового договору.
В обґрунтування позову зазначив, щоперебуває з відповідачем у трудових відносинах, займав посаду головного фахівця в Департаменті локомотивного господарства.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України запроваджено правовий режим введеного стану, який на день звернення до суду з вказаним позовом не був скасований.
З відповіді на адвокатський запит позивачу стало відомо, що з 01 квітня 2022 року дію трудового договору з ним було призупинено. При цьому, уповноважені особи АТ «Укрзалізниця» не повідомляли позивача про призупинення дії договору в передбаченому законодавством порядку.
Крім того, представник позивача зазначив, що наказ № 389/ос від 01 квітня 2022 року та додаток до нього не відповідають вимогам частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки відсутній реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта. Також відсутня інформація про погодження з військовою адміністрацією, яка здійснює свої повноваження на відповідній території наказу (розпорядження) про призупинення дії трудового договору. Оспорюваний наказ та витяг з додатку до нього було отримано Адвокатським бюро 09.08.2024 року і саме в день отримання позивачу стало відомо про порушення наявні в оспорюваному наказі.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про обізнаність апелянта з оскаржуваним наказом у момент його особистого звернення із заявою від 19 жовтня 2022 року про звільнення за переведенням, поданою на підставі листа від 27 вересня 2022 року, є необґрунтованим, оскільки копію наказу було отримано 09 серпня 2024 року, у відповідь на адвокатський запит, тобто за ініціативою апелянта, а не відповідача.
Обов`язок ознайомлення з кадровим наказом відповідно до законодавства покладається на роботодавця, однак в даному випадку позивач ознайомився з наказом № 389/ос від 01 квітня 2022 року виключно за власною ініціативою шляхом звернення за правничою допомогою. Тобто, про порушення наявні у Наказі №389/ос від 01 квітня 2022 року та Витягу з додатку до нього стало відомо лише у день отримання - 09.08.2024 , належних доказів ознайомлення, відповідно до норм законодавства, матеріали справи не містять.
Хоча положення статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачали можливість сторін трудових відносин домовитися про способи обміну документами кадрового характеру та здійснювати електронну комунікацію, відповідної домовленості між позивачем та відповідачем не існувало.
Наказ №389/ос від 01.04.2022 та додаток до нього не відповідає нормам статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду АТ «Українська залізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів.
Вказує, що на сьогоднішній день наявна позитивна практика по скасуванню наказу АТ «Українська залізниця» про призупинення трудового договору та стягнення заробітної плати: №359/6713/23, №206/4800/23, №505/2839/23, №577/3604/22, №703/3555/23, №757/17315/22.
Позивач повинен був відпрацювати з 01.04.2022 по 01.04.2023 (258 робочих днів), тобто позивач недоотримав від відповідача заробітну плату за невідпрацьованих 258 робочих днів, що складає 1 календарний рік, а саме: 1 775,39 х 258 робочі дні = 458 050 грн 62 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Килівник Р.С. просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказував, що отримання позивачем копії наказу про призупинення дії трудового договору 09.08.2024 (якщо таке припускати), а тим більше - ознайомлення з буцімто порушеннями у вказаному наказі, не можуть вважатися моментом відліку строку звернення до суду в межах цієї справи. Як повідомлено листом № ЦТ - 09/3998 від 28.10.2024 за підписом директора Департаменту локомотивного господарства АТ «Укрзалізниця» Павлова С.А., повідомлення працівників Департаменту локомотивного господарства АТ «Укрзалізниця» щодо призупинення дії їх трудових договорів здійснювалось альтернативними способами з використанням особистих засобів комунікації, зокрема, шляхом здійснення телефонних дзвінків. Крім того, відповідно до листа № ЦЦФ-06/1868 від 28.10.2024, повідомлено, що на електронну адресу ОСОБА_1 під час закриття розрахунку заробітної плати на електронну пошту позивача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в автоматизованому режимі засобами АСБО «Фобос» направлялися розрахункові листки за квітень, травень та червень 2022 року. З доданих до вказаного листа копій розрахунків заробітної плати очевидно вбачається, що з квітня 2022 року позивач не отримував заробітну плату: у графі «всього нараховано» зазначено «0.00», у графі «вид нарахування» за кодом «816» зазначено найменування виду нарахування - «Призупин. дії труд. договору», «сума» не зазначена. Отже, оскільки позивач починаючи з квітня 2022 року не отримував заробітної плати, очевидно, що він мав інтерес щодо цієї події і міг його задовільнити через ознайомлення з розрахунковими листами, які направлялися йому на електронну пошту та з яких вбачається причина такої невиплати заробітної плати - призупинення дії трудового договору.
Одночасно з тим, навіть якщо позивач не знав про видання оскаржуваного наказу, він очевидно знав (або міг дізнатись) про невиплату їй заробітної плати вже з квітня 2022 року, що у розумінні статті 233 КЗпП України є початком відліку строку звернення до суду принаймні з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, підстави для звернення до суду, які становлять собою предмет судового розгляду у цій справі, існували та були відомі (або могли стати відомі) позивачу з квітня 2022 року, однак позовна заява в межах цієї справи складена 18.09.2024 , тобто через два роки та шість місяців після того, як він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити з підстав, викладених у ній.
В судовому засіданні представник відповідача АТ «Укрзалізниця» - Килівник Р.С. заперечив проти доводів і вимоги апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча факт порушення трудових прав позивача знайшов своє підтвердження при розгляді цієї справи, проте позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 18 вересня 2024 року, тобто поза межами встановленого статтею 233 КЗпП строку на звернення до суду, перебіг якого закінчився 30 червня 2023 року, тобто в момент припинення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), що є самостійною підставою для відмови в позові.
З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає фактичним обставинам і нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що з 20 березня 2000 року сторони перебували в трудових відносинах (т. 1 а.с. 186), з 11 квітня 2019 року позивач обіймав посаду головного фахівця відділу експлуатації Департаменту локомотивного господарства (т. 1 а.с. 106).
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом № 2102-IX від 24.02.2022, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан.
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (Закон № 2136), який, з-поміж іншого, визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Закон № 2136 набув чинності 24 березня 2022 року.
Відповідно до статті 13 Закону № 2136 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
01 квітня 2022 року відповідач АТ «Укрзалізниця» прийняв наказ № 389/ОС, відповідно до п. 1 якого вирішено припинити введений наказом від 24.02.2022 № Ц-42/6 простій з 01 квітня 2022 року з працівниками, які зазначені в додатку № 1 до цього наказу. Одночасно з цим пунктом 2 наказу №389/ОС вирішено до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, які зазначені в додатку № 1 до цього наказу (т. 1 а.с. 19, 113).
З додатку до наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/ОС вбачається, що ОСОБА_1 - головний фахівець Департаменту локомотивного господарства входив до кола працівників, з якими призупинялася дія трудових договорів (т. 1 а.с. 20, 113 зворот).
19 жовтня 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його за переведенням до виробничого підрозділу локомотивного депо «Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» 27 жовтня 2022 року (т. 1 а.с. 103).
Відповідно до наказу (розпорядження) АТ «Укрзалізниця» від 25 жовтня 2022 № 1849/ос, на підставі особисто поданої позивачем заяви від 19.10.2022 (підстава лист від 27.09.2022), ОСОБА_1 звільнено за п. 5 ст. 36 КЗпП України, починаючи з 27 жовтня 2022 року, у зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу локомотивного депо «Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» (т. 1 а.с. 105).
22 липня 2024 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до відповідача з адвокатським запитом за вих. № 22/07-01, в якому просив надати:
1) інформацію, чи призупиняло АТ «Укрзалізниця» дію трудових правовідносин з ОСОБА_1 , а також надати належним чином завірену копію документу, що підтверджує призупинення трудових правовідносин з ОСОБА_1 , якщо дію трудових правовідносин було призупинено;
2) інформацію, чи повідомлявся ОСОБА_1 про призупинення або припинення трудових правовідносин, якщо дію трудових правовідносин було призупинено;
3) належним чином завірену копію документа, що підтверджує повідомлення ОСОБА_1 про призупинення або припинення трудових правовідносин;
4) інформацію, чи надавало АТ «Укрзалізниця» копію наказу про призупинення трудового договору з ОСОБА_1 , а також надати копію наказу про призупинення трудових правовідносин з підписом про ознайомлення ОСОБА_1 ; 
5) довідку про розрахунок середньомісячної заробітної плати за січень та лютий 2022 року відповідно до постанови КМ України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» для ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 14).

Листом від 29.07.2024 № ЦЦУП-12/1136 АТ «Укрзалізниця» повідомило представника позивача, що «інформація про дні призупинення дії трудового договором з ОСОБА_1 , зазначалася в розрахункових листках заробітної плати, які щомісячно надсилалися на вказану ним особисту електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 » (т. 1 а.с. 17, 73).
З довідки від 29.07.2024 № 368 вбачається, що за квітень, травень 2022 року позивач не отримував заробітної плати (т. 1 а.с. 24).
Крім цього, відповідно до розрахунків заробітної плати позивача за період з квітня по червень 2022 року, заробітна плата позивачу не нараховувалася. З копій розрахунків заробітної плати вбачається, що з квітня 2022 року позивач не отримував заробітну плату: у графі «всього нараховано» зазначено «0.00», у графі «вид нарахування» за кодом «816» зазначено найменування виду нарахування - «Призупин. дії труд. договору», «сума» не зазначена ( а.с. 74-76).
На доведення існування підстав для призупинення дії трудового договору з позивачем на стадії судового провадження в суді першої інстанції відповідач надав до відзиву лист директора Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця» від 04.08.2023 № ЦКМ-13/2842, до якого додано перелік пошкодженого і втраченого майна (т. 1 а.с. 78, 79); лист в.о. директора Департаменту економіки, планування та бюджетування від 19.09.2022, до якого додано консолідовані фінансово-економічні показники по АТ «Укрзалізниця» за І квартал 2022 року (т. 1 а.с. 80, 81); лист директора Офісу корпоративного секретаря від 07.11.2022 (т. 1 а.с. 82).

Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23) виклав правовий висновок щодо застосування статті 13 Закону № 2136-ІХ та зазначив, що наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе.
У постанові від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) Верховний Суд дійшов правового висновку про те, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.
Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку з призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

Вважаючи доведеною обґрунтованість позовної вимоги про визнання незаконним наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/ОС в частині призупинення дії трудового договору, суд першої інстанції виходив з того, що надані відповідачем докази свідчать лише про зміну в організації виробництва і праці підприємства, про спричинення майнової шкоди внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та про зменшення розміру доходів. Однак відповідач не довів, що в нього дійсно існували підстави для призупинення дії трудового договору з позивачем.
Із зазначеним висновком місцевого суду колегія суддів погоджується, оскільки він ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, що були надані сторонами.
Як зазначалося вище, підставою для призупинення дії трудового договору, в тому числі з ініціативи роботодавця, сама по собі збройна агресія проти України не має вирішального значення. На підставі ст. 13 Закону № 2136 дію трудового договору можливо призупиняти виключно за сукупності трьох умов: існування збройної агресії проти України, відсутність можливості надання роботодавцем роботи та відсутність можливості виконання працівником цієї роботи.
Відповідач посилався на загальні показники господарської діяльності Товариства, однак не надав конкретних доказів на доведення того, що з 01 квітня 2022 року у Товаристві не існувало роботи, яку міг виконувати позивач, або що позивачу пропонувалася робота, проте він відмовився від її виконання.
З огляду на вищевикладене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача підстав для прийняття спірного наказу колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відносно доводів апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції наслідків спливу строку на звернення до суду для вирішення трудового спору, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до матеріалів справи, відповідач видав спірний наказ 01 квітня 2022 року (т. 1 а.с. 19, 113).
З квітня по червень 2022 року заробітна плата позивачу не нараховувалася, зазначена обставина підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою від 29.07.2024 № 368, що містить інформацію про нараховану заробітну плату за квітень і травень 2022 року в розмірі 0 грн. (т. 1 а.с. 24) та розрахунками заробітної плати позивача за період з квітня по червень 2022 року (т. 1 а.с. 74-76), які щомісячно були надіслані позивачу на вказану ним особисту електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 »
Надалі, 19 жовтня 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його з роботи за переведенням до виробничого підрозділу локомотивного депо «Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західної залізниці» 27 жовтня 2022 року (т. 1 а.с. 103).
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 25.10.2022 № 1849/ОС про припинення трудового договору (контракту) позивача звільнено з посади головного фахівця відділу експлуатації Департаменту локомотивного господарства на підставі пункту 5 ст. 36 КЗпП. Позивач ознайомився з наказом про звільнення 27 жовтня 2022 року, що підтверджується його власноручним підписом (т. 1 а.с. 105)
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції від 18 грудня 2025 року представник позивача пояснила, що з моменту призупинення дії трудового договору (01 квітня 2022 року) і до моменту звільнення (27 жовтня 2022 року) заробітну плату позивач не отримував; при звільненні не цікавився, з яких причин оплата праці не здійснювалася.

Наявні в матеріалах справи докази підтверджують і визнається представником позивача, що лише 22 липня 2024 року, тобто через півтора роки після звільнення, представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом з метою встановлення підстав призупинення трудового договору (т. 1 а.с. 14), у відповідь на який відповідач своїм листом від 27 липня 2024 року надав витребувані документи і повідомив адвоката, з-поміж іншого, що «інформація про дні призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 зазначалася в розрахункових листках заробітної плати, які щомісячно надсилалися на вказану ним особисту електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 » (т. 1 а.с. 17).
Відповідно до реєстраційної відмітки на конверті ПАТ «Укрпошта» позов пред`явлено 09 вересня 2024 року (т. 1 а.с. 26).
Заперечуючи проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду для вирішення трудового спору, на стадії судового провадження в суді першої інстанції представник позивача посилався на те, що цей строк не пропущений, оскільки зі змістом наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/ОС посадові особи Товариства його не ознайомлювали, він змушений був звернутися до відповідача з адвокатським запитом від 22.07.2024 № 22/07-01 (додаткові пояснення позивача від 31.01.2025 - т. 1 а.с. 139).
Відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку з пропуском установленого статтею 233 КЗпП строку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не звертався до суду із заявою про його поновлення і що 19 жовтня 2022 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення, а отже з цього моменту він був або міг бути обізнаний про призупинення дії трудового договору, тобто про порушення свого права, а відтак мав можливість звернутися до суду з цим позовом.
Перевіряючи на предмет законності та обґрунтованості висновки суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.
Зі змісту диспозиції ч. 1 ст. 233 КЗпП вбачається, що працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору протягом трьох місяців не лише з моменту, коли дізнався про порушення свого права, а з моменту, коли міг дізнатися про таке порушення.
Крім цього, в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Аналізуючи зміст статті 233 КЗпП, практику Верховного Суду і постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9, колегія суддів виходить з того, що ст. 233 КЗпП пов`язує початок перебігу строку на звернення до суду для вирішення трудового спору як з настанням події, коли працівник дізнався про порушення свого права, так і з об`єктивною можливістю працівника дізнатися про порушення свого права. Проте в разі пропуску зазначеного строку, суд в кожному випадку має обговорити причини його пропуску і навести мотиви його поновлення або відмови в поновленні. Таким чином, момент, з якого розпочинається перебіг строку на звернення до суду (отримання копії наказу чи існування об`єктивної можливості дізнатися про порушення свого права), визначається з урахуванням конкретних обставин.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про відмову в позові у зв`язку з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП строку на звернення до суду є обґрунтованим, оскільки позивач об`єктивно міг дізнатися про порушення свого права щонайменше з моменту першої невиплати заробітної плати, тобто у травні 2022 року, та звернутися до роботодавця для з`ясування причин непроведення розрахунку.
При цьому заперечень щодо неотримання на особисту електронну пошту розрахункових листків за квітень - червень 2022 року, в яких було зазначено підстави невиплати заробітної плати - призупинення дії трудового договору, позивач в апеляційній скарзі не висловлював.
Більше того, позивач ознайомився з наказом про звільнення і був обізнаний з обов`язком роботодавця здійснити повний розрахунок в день звільнення, проте не звертався до роботодавця для вирішення цього питання. Лише через понад два роки після першої невиплати заробітної плати (у травні 2022 року) позивач звернувся за професійною правничою допомогою, у зв`язку з чим адвокатський запит в інтересах позивача було направлено 22 липня 2024 року та отримано відповідь на нього з копією наказу від 01.04.2022 про призупинення дії трудового договору 29 липня 2024 року.
Також суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що у жовтні 2022 року відповідач звільнив позивача за його власною заявою у зв`язку з переведенням до іншого структурного підрозділу, а тому позивач мав об`єктивну змогу дізнатися про існування спірного наказу та своєчасно звернутися до суду за захистом своїх прав.
У свою чергу, як на стадії провадження в суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного провадження, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, встановленого ст. 233 КЗпП, сторона позивача обмежилася лише посиланням на фактичну обізнаність позивача з порушенням свого права в момент отримання копії спірного наказу. Водночас, будь-яких інших аргументів і на доведення їх обґрунтованості доказів позивач не надав.
Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
Надалі, постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України неодноразово продовжувався і був скасований 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
У зв`язку з відміною постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені статтею 233 КЗпП України, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року ( висновок у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 338/473/22).
Підсумовуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції наслідків спливу передбаченого ст. 233 КЗпП строку суд апеляційної інстанції відхиляє.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, правильно застосувавши норми матеріального права і встановивши фактичні обставини, підстави для скасування рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року відсутні, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.