Справа № 161/20456/25 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/749/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В., 
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року ТОВ «Таліон Плюс» звернулося до суду із зазначеним позовом.
Покликалось на те, що 10 травня 2024 року між кредитодавцем ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та позичальником  ОСОБА_1  було укладено кредитний договір № 938368335, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 17500 грн зі сплатою 0,5 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом на строк 30 дні (дисконтний період) та 1,5 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом понад строк 30 днів.
Крім того позивач вказував, що 25 березня 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № МВ-ТП/28, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача  ОСОБА_1  за кредитним договором № 938368335 від 10 травня 2024 року в сумі 72009 грн 43 коп., яка складається: з заборгованості по тілу кредиту - 17499 грн; заборгованості по несплачених відсотках за користування кредитом - 54510 грн 43 коп.
Посилаючись на те, що відповідач  ОСОБА_1  позичені грошові кошти не повернула і відсотки за користування кредитом не сплатила, позивач ТОВ «Таліон Плюс» просив суд стягнути з останньої на свою корить кредитну заборгованість в сумі 72009 грн 43 коп., а саме: 17499 грн - заборгованість по тілу кредиту; 54510 грн 43 коп. - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом та відшкодувати йому сплачений судовий збір в розмірі 2422 грн 40 коп. і витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за кредитним договором № 938368335 від 10 травня 2024 року в розмірі 72009 грн 43 коп., 2422 грн судового збору та 3000 грн понесених витрат на правничу допомогу.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, у якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, невірно застосував норми матеріального права та допустив невідповідність зроблених висновків обставинам справи і як наслідок, дійшов передчасного висновку про підставність вимог позивача і частково задовольнив позов.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «Таліон Плюс», вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просив залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення часткового з таких підстав.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконує, то позовні вимоги підлягають до задоволення.
Проте повністю погодитись з таким висновком суду не можна.
Встановлено, що 10 травня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і  ОСОБА_1  було укладено кредитний договір № 938368335. Кредитний договір укладено відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який надіслано на номер мобільного телефону відповідача ОСОБА_1 .
Укладаючи договір, сторони домовились, що товариство надає клієнту кредит у сумі 17500 грн на 30 днів, за користування коштами клієнт сплачує позикодавцеві фіксовану проценту ставку 0,50 на добу (дисконтний період) та 1,5 проценти за добу по закінченню 30 денного періоду; повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. Сума кредиту, проценти за користування кредитом, складають заборгованість за цим договором. Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом; проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту до повного погашення заборгованості. Кінцева дата повернення кредиту 09 червня 2029 року. 
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало зобов`язання за договором і перерахувало на вказану відповідачем платіжну картку № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 17500 грн, що підтверджується приєднаними до матеріалів справи інформаційними довідкоми оператора послуг платіжної інфраструктури ТОВ «ПрофітГід» (транзакції № 41541-94754-64013 та № 41534-03036-53213) та випискою за договором № б/н за період з 10 травня 2024 року по 11травня 2024 року, наданою АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу суду.
З наданого позивачем та приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості, вбачається, що внаслідок неналежного виконання позичальником  ОСОБА_1  кредитних зобов`язань, в останньої перед креитодавцем виникла заборгованість у розмірі 72009 грн 43 коп., яка складається: з заборгованості по тілу кредиту - 17499 грн; заборгованості по несплачених відсотках за користування кредитом - 54510 грн 43 коп.
Також з наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що 25 березня 2025 року між кредитодавцем ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № МВ-ТП/28, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача  ОСОБА_1  за кредитним договором № 938368335 від 10 травня 2024 року.
Крім того, з реєстру прав вимоги від 25 березня 2025 року вбачається, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало право вимоги позивачу ТОВ «Таліон плюс» до позичальника  ОСОБА_1 .
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач порушила умови кредитного договору та допустила виникнення заборгованості за кредитом, що є підставою для стягнення з неї заборгованості за договором на користь позивача.
Разом з тим, суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом дійшов помилкового висновку, визначивши денну проценту ставку у розмірі 1,5 %.
Так як, згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1,00 %. Зміни до вказаної статті набули чинності з 24 грудня 2023 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Натомість, як слідує з наявних в матеріалах справи письмових доказів, відповідачу, всупереч вищенаведених норм матеріального закону, нараховувалися проценти за користування кредитом понад 1 % в день, зокрема: за період з 07 лютого до 31 липня 2025 року 1,5 %.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Частиною 2 ст. 627 ЦК України також передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Укладений 10 травня 2024 року кредитний договір №938368335, за своєю суттю є договором споживчого кредитування, тому ТОВ не мало права визначати проценту ставку у розмірі в строк понад 30 днів від дати укладення договору (1,5 %), оскільки її максимальний розмір не може перевищувати 1% на день.
Передбачений п. 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» перехідний період у 240 днів із дозволеною ставкою: 120 днів 2,5%, 120 днів 1,5%, поширюється лише на договори, укладені до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності. Про це зазначено у ч. 2 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Кредитний договір укладено 10 травня 2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні (1,5 %) є нікчемною в силу положень частини п`ятої статті 8 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про неправомірність визначення в договорі процентної ставки в розмірі 1,5 % обґрунтованими та законними.
Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково стягнув із відповідача заборгованість за процентами, за користування кредитом у період понад 30 днів у більшому розмірі ніж слід було стягувати.
Відтак, розмір відсотків за користування кредитом (з 07 лютого до 31 липня 2025 року) з урахуванням встановленої частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» процентної ставки складає (17500*1%/100*174) 30450 грн.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 938368335 від 10 травня 2024 року, з урахуванням процентної ставки, встановленої частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», в сумі 56 786 грн 17 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 17499 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом в період з урахуванням подовженого дисконтного періоду та сплачених сум 39 287 грн 17 коп. У зв`язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині зазначеної суми заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню.
В решті рішення місцевого суду ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.
У зв`язку зі зміною рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої заборгованості за кредитом, суд апеляційної інстанції на підставі підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України здійснює новий розподіл судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно із статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір задоволених позовних вимог за результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції становить 78,86 %. За подання до суду позовної заяви позивач сплатив 2422 грн 40 коп. судового збору. З урахуванням розміру задоволених позовних вимог, з відповідача  ОСОБА_1  на користь позивача ТОВ «Таліон Плюс» необхідно стягнути 1 910 грн 30 коп. судового збору. Також, що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, то з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, з відповідача  ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Таліон Плюс» необхідно стягнути 3 943 грн витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2026 року в цій справі в частині стягнутої з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором та судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» заборгованість за кредитним договором №938368335від 10 травня 2024 року в розмірі 56 786 грн 17 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» 1 910 грн 30 коп. судового збору та 3 943 грн витрат на правничу допомогу.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді