№ 207/6283/25 
№ 2/207/306/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року Південний районний суд м. Кам`янського у складі: 
головуючого судді Подобєд О.К.
при секретарі Рубцовій К.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради та Придніпровська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним та визнання права власності. В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що 28.09.2000 року ОСОБА_1 уклала з відповідачем договір купівлі-продажу нерухомого майна за яким придбала квартиру по АДРЕСА_1 . Договір укладений на виконання біржового контракту, зареєстрованого на Придніпровській товарній біржі і не посвідчений нотаріально. Перед укладанням угоди сторони були ознайомлені з усіма істотними його умовами, які ними виконані. Після укладання договору позивач зареєструвала право власності в Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації. При укладанні договору позивач не могла знати про обов`язковість нотаріального посвідчення адже текст документу не містив такі відомості, тому вона вважала правомірним набуття права власності. Просить позов задовольнити. 
Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилась, останній надав заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. 
Відповідач в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлених належним чином. 
Представник третьої особи Придніпровської товарної біржи в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. 
Представник третьої особи Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надано заяву про розгляд справи без їх участі. Просять ухвалити рішення у відповідності до норм чинного законодавства України.
Відповідно до положень ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 
Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов до наступного висновку. 
Судом встановлено, що 28.09.2000 року ОСОБА_1 уклала з відповідачем договір купівлі-продажу нерухомого майна за яким придбала квартиру по АДРЕСА_1 . 
Згідно з п.4 договору купівлі-продажу, продаж будинку було вчинено за ціною 2500,00 гривень, які одержані продавцем від покупця під час підписання договору.
Відміткою у договорі підтверджується реєстрація Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації квартири в АДРЕСА_1 на праві приватної власності в цілому за позивачем за реєстровим №23643 в реєстраційній книзі №205.
В договорі зазначено, що відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода двома сторонами виконана у повному обсязі, позивач виплатила продавцю повну суму грошових коштів за квартиру і він не пред`являв до неї ніяких претензій.
Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Дія актів цивільного законодавства в часі регламентована ст. 5 ЦК України.
Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Отже, на час укладання між сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.09.2000 року діяв Цивільний кодекс Української Радянської соціалістичної Республіки, в редакції 1963 року (надалі ЦК УРСР).
Згідно ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Приписами ст. 128 ЦК УРСР передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей.
Згідно ст. 227 ЦК УРСР (чинної на момент укладення біржової угоди), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 нього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
У відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Таким чином, угоди, що зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України «Про нотаріат», перелік яких є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) було роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч.2 ст.47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.
Судом встановлено, що у відповідності до зазначених вище приписів Цивільного кодексу УРСР, чинних на час укладання угоди, позивач виконала договір купівлі-продажу нерухомого майна сплативши продавцю визначену угодою грошову суму, а відповідач виконав зазначену угоду, передавши нерухоме майно, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна. У зв`язку із повним виконанням сторонами за договором своїх обов`язків, правовідносини сторін за вказаним вище договором купівлі-продажу були припинені, а позивач набула право власності на зазначене майно.
На час укладення договору купівлі-продажу будинку сторони правочину не були обізнані про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали.
Таким чином, оскільки позивачем було повністю виконано умови договору купівлі-продажу нерухомого майна, звільнено об`єкт нерухомості, суд вважає, що остання на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР та ст. 49 Закону України «Про власність», набула право власності на квартиру і правомірно володіла ним. 
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що є підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу так як цей договір був укладений сторонами з їх обопільної згоди, ними було виконано всі умови договору та у відповідності з чинним на час укладення договору законодавством.
Щодо вимоги про визнання права власності, то суд вважає її передчасною з таких підстав. 
Згідно з положеннями ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, потреба у судовому визнанні права власності виникає лише у разі наявності перешкод для його реалізації або оспорювання цього права. 
Як виходить зі змісту ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, судове рішення про визнання договору дійсним підтверджує факт виникнення правовідносин купівлі-продажу і в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відтак, таке рішення суду замінює собою нотаріальне посвідчення договору. 
Аналогічні положення містяться і в ст. 220 ЦК України. 
Стаття 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (п. 1 ч. 1) прямо передбачає, що підставою для державної реєстрації права власності є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дублікат. 
Оскільки рішення суду, що набрало законної сили, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, усуває такий недолік (юридичну ваду) правочину як недотримання нотаріальної форми під час його укладення, такий визнаний судом дійсним договір є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно і в додатковому прийнятті рішення про визнання права власності немає потреби.
Отже, в цій частині суд відмовляє в задоволенні позову.
Оскільки позивачка не наполягала на стягненні з відповідача судового збору у розмірі, сплаченого нею за подання даного позову, суд вважає можливим не стягувати його з відповідачів.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно та Придніпровська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності задовольнити частково.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №1169 від 28.09.2000 року, а саме квартири по АДРЕСА_1 (на момент укладання договору АДРЕСА_1 ), укладений Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржі 28 вересня 2000 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_2 та зареєстрованого 05.10.2000 року Дніпродзержинським БТІ за реєстровим №23643 в реєстраційній книзі №205.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Головуючий суддя      О.К. Подобєд