Дата документу 23.06.2026 Справа № 335/11480/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/11480/24
Провадження №22-ц/807/108/26
Головуючий в 1-й інстанції – Шалагінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.	
суддів:	Подліянової Г.С., Полякова О.З., 	
секретар	Пантюх Ю.О.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 30 червня 2025 року) справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк, Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 Фінанс» про визнання договорів недійсними,- 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мартиненка К.І. звернулась до суду з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» (далі – ПАТ «УПБ», відповідач-1), ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІН ФІНАНС» (далі – відповідач-2), ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «2Х2 ФІНАНС» (далі – відповідач-3) про визнання договорів недійсними, а саме:
- договору № 43 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором, укладеним 21.06.2018 між ПАТ «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (яке змінило найменування на ТОВ «ВІН ФІНАНС»);
- договору № 43/1 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за іпотечним договором, укладеним 21.06.2018 між ПАТ «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»;
- договору купівлі-продажу квартири, укладеного 03.06.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «2Х2 ФІНАНС».
В обґрунтування позову (з урахуванням заяви про зміну підстави позову) зазначала, що згідно з додатком № 1 до договору № 43 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором, укладеним 21.06.2018 між ПАТ «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», загальна сума права вимоги складає 427 669,94 грн., з яких строкова заборгованість по кредиту – 30 000,28 грн., прострочена заборгованість по кредиту – 59 713,91 грн., строкові нараховані проценти – 1 799,91 грн., прострочені нараховані проценти – 130 530,42 грн., пеня – 205 629,54 грн. При цьому, ані договір, ані його додаток не містять розрахунків нарахування процентів та нарахування пені та періоду їх нарахування. Протягом 2015–2018 р.р. позивачка частково перераховувала відповідачу-1 грошові кошти за кредитним договором, які після 23.12.2014 (дата звернення відповідача-1 до суду до позивачки про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 111 198,37 грн., звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення) повинні були йти на погашення кредиту, а не на погашення процентів та пені, які відповідачем-1 безпідставно нараховувались після 23.12.2014. Позивачка стверджує, що станом на день укладення договору № 43 від 21.06.2018 про відступлення права вимоги за кредитним договором, вона не мала заборгованості перед відповідачем-1, а тому до відповідача-2 не перейшло право вимоги до позивачки в сумі 427 669,94 грн. Отже, відступлення права вимоги за договором № 43 від 21.06.2018 є незаконним та здійснене із порушенням п. 1 ч. 1 ст. 512 та ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України. Договір відступлення права вимоги № 43/1 та договір купівлі-продажу, як похідні від договору відступлення права вимоги № 43, також підлягають визнанню недійсними.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мартиненка Костянтина Ігоровича до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІН ФІНАНС», ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «2Х2 ФІНАНС» про визнання договорів недійсними відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що станом на 21.06.2018 р. відповідач повністю розрахувалась з первісним кредитором, тому оскаржувані договори відступлення права вимоги і купівлі-продажу є недійсними. Обраний позивачем спосіб захисту права є ефективним.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ПАТ «Український професійний банк» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.06.2011 між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 439, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит з лімітом заборгованості розміром 100 000 грн. з поетапним щомісячним зменшенням ліміту заборгованості починаючи з липня 2011 року, строком з 22.06.2011 до 10.06.2021, з процентною ставкою 22% річних, із забезпеченням кредиту іпотекою (т. 1 а.с. 70–71). Додатками до кредитного договору є таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, а також графік платежів (т. 1 а.с. 72–76).

Також, 22.06.2011 між ОСОБА_1 та ПАТ «УПБ» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В., який зареєстровано в реєстрі за № 642, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2002, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 2710 (т. 1 а.с. 77–80).

Згідно з вимогою ТОВ «УКБ», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», про усунення порушень від 28.10.2013 вих. 01-10/3007, заборгованість ОСОБА_1 складала 102 763,83 грн, з яких: 76 666,76 грн ? заборгованість по строковому кредиту, 13 047,43 грн ? заборгованість по простроченому кредиту; 1 667,32 грн ? заборгованість по строкових процентах; 10 503,56 грн ? заборгованість по прострочених процентах; 878,76 грн ? заборгованість по пені (т. 1 а.с. 81–83). Вказана вимога стала підставою для звернення ПАТ «УКБ» до суду 23.12.2014 із позовом у справі № 335/15235/14.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2015 у справі № 335/15235/14, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.10.2015 та постановою Верховного Суду від 18.07.2018, у задоволенні позову ПАТ «УПБ» про визнання права власності на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Згідно з договором відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором від 21.08.2018 №43 (т. 1 а.с. 85–86) та договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за іпотечним договором від 21.06.2018 № 43/1 (т. 1 а.с. 87–90) ПАТ «УПБ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Грошової С. В. передало права вимоги на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Згідно з розділом 4 договору, ціна договору склала 42 413,40 грн, відповідно до додатку № 1 до договору загальна сума права вимоги складала всього 427 669,94 грн, з яких: 30 000,28 грн ? строкова основна сума заборгованості по кредиту; 59 713,91 грн ? прострочена основна сума заборгованості по кредиту; 1 795,79 грн ? прострочені нараховані проценти; 130 530,42 грн ? прострочені нараховані проценти; 205 629,54 грн ? пеня.

В інформаційній довідці з Реєстрів нерухомості від 04.10.2024 № 5004788557272 наявний запис про іпотеку № 31809538 від 22.06.2011, запис внесено на підставі іпотечного договору від 22.06.2011 № 642, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В., де строк виконання основного зобов`язання 11.06.2021, розмір основного зобов`язання 100000,00 грн. Боржником вказано ОСОБА_1 , іпотекодержателем – ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (т. 1 а.с. 95).

03.06.2021 між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2X2 Фінанс» укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. за № в реєстрі 125 (т. 1 а.с. 91–92).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2022, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 27.06.2023, задоволено позов ОСОБА_1 , внаслідок чого визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,78 кв. м, житловою площею 42,39 кв. м, що був укладений 03.06.2021 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «2X2 Фінанс», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М. Скасовано рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Денисом Михайловичем від 03.06.2021, індексний номер 58540558 (час внесення 17:16:59), номер запису про право власності 42312680 щодо проведення реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «2X2 Фінанс». Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В інформаційній довідці з Реєстрів нерухомості від 04.10.2024 № 5004788557272 наявний запис про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру 20.07.2023 Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради на підставі рішення суду у справі № 335/9371/21 від 01.11.2022 (т. 1 а.с. 95).

Постановою Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 335/9371/21 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задоволено частково. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2022 та постанова Запорізького апеляційного суду від 27.06.2023 в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «2х2 Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Довіра та Гарантія», третя особа ? приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович, про визнання недійсним договору скасовано та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги. В іншій частині заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2022 та постанова Запорізького апеляційного суду від 27.06.2023 залишені без змін (т. 1 а.с. 43–54).

Як випливає зі змісту вищезазначених рішень у справі № 335/9371/21, у вказаній справі ОСОБА_1 оспорювала договір купівлі-продажу квартири від 03.06.2021 з інших підстав, аніж у даній цивільній справі, оскільки предметом позову ОСОБА_1 є визнання недійним договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 43 від 21.08.2018, та похідних від нього договорів – про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за іпотечним договором від 21.06.2018 № 43/1 та договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2021. Тобто недійсність договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2021 позивачка пов`язує із недійсністю договору відступлення прав вимоги № 43 від 21.08.2018. Вказані обставини та підстави не були предметом розгляду у справі № 335/9371/21, з огляду на що відсутні визначені ст. 255 ЦПК України підстави для закриття провадження у справі у частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.06.2021, як на цьому наполягав представник відповідача-3 у відзиві на позов.

Підставами визнання недійними оспорюваного договору відступлення прав вимоги № 43 від 21.08.2018 позивачка визначила введення відповідача-2 в оману з боку відповідача-1, зокрема, щодо розміру заборгованості за кредитним договором, яка, як вказує позивачка, на момент відступлення прав вимоги була взагалі відсутня.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні як підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 43 від 21.08.2018, так і позивачем не доведено порушення прав та/або інтересів оспорюваним договором. Зокрема, позивачка стверджувала, що фактично не відбулось передачі права вимоги, адже на момент укладення цього договору кредитна заборгованість була нею погашена. Тобто, позивачка оспорює договір № 43 від 21.08.2018 як такий, що вчинений на підставі недійсної вимоги, оскільки право вимоги припинилось до моменту укладення оспорюваного договору внаслідок платежу (погашення у повному обсязі заборгованості) по кредитному договору. Разом із тим, вказані позивачкою обставини не зумовлюють недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги (зокрема, відсутність на думку позивачки заборгованості за кредитом на момент відступлення права вимоги) є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. Також зазначені позивачкою обставини не доводять введення сторони правочину (відповідача-2) в оману з боку ПАТ «УПБ» при укладанні спірних договорів відступлення права вимоги. Натомість, представник відповідача-2 у відзиві на позов стверджував протилежне, а саме відсутність введення в оману з боку ПАТ «УПБ», зокрема, щодо розміру права вимоги, що відступається. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивачки безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. Достовірне з`ясування розміру заборгованості за кредитним договором не є предметом даного позову та не входить до предмета доказування у цій справі, а підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За змістом частини першої статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новий кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави зробити висновок, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) зроблено висновок про те, що «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору».

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21).

Отже, законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно, а позивачем не наведено законних підстав, що в момент вчинення оскаржуваних договорів порушено його права та/або інтереси особи, яка не є стороною цих правочинів.

Тому у справі, що переглядається, відсутні підстави для визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги, а відповідно і договору купівлі-продажу квартири, укладеного 03.06.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «2Х2 ФІНАНС».

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26 червня 2026 року.

Судді: С.В. Кухар

Г.С. Подліянова

О.З. Поляков