Справа № 420/29602/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Свиди Л.І.
розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не застосування п. п. «г» п. 2 ч. 4, абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час розгляду рапорту позивача про звільнення з лав Збройних Сил України, зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби на підставі п. п. «г» п. 2 ч. 4, абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.
Позов обґрунтований позивачем тим, що він звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі п. п. «г» п. 2 ч. 4, абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в зв`язку із смертю батька, однак відповідачем протиправно відмовлено в задоволенні рапорту позивача.
Відзив обґрунтований відповідачем тим, що смерть від захворювання, яке пов`язане з захистом Батьківщини та загибель під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення не є тотожними поняттями, вони відрізняються причиною та обставинами смерті, а тому позивач не має права на звільнення з військової служби за п. п. «г» п. 2 ч. 4, абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Національній гвардії України на посаді командира кулеметного взводу БОП Національної гвардії України.
Позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з рапортом про звільнення з військової служби на підставі п. п. «г» п. 2 ч. 4, абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку зі смертю батька – ОСОБА_2 через захворювання, яке пов`язане із захистом Батьківщини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 дійсно в 2015-2016 роках приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, про що видана відповідна довідка від 23.11.206 року №6984 та 21.03.2018 року він помер від захворювання, яке пов`язане з захистом Батьківщини, що підтверджується витягом з протоколу засідання ВЛК Південного регіону від 05.04.2018 року №98. ОСОБА_2 є батьком позивача, що підтверджується Свідоцтвом про народження.
Зазначені документи були надані позивачем разом з рапортом про звільнення з військової служби.
Однак Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України позивачу відмовлено у задоволенні рапорту та звільнення з військової служби, про що йому надана відповідь листом від 26.07.2025 року №3/29/12-2863-2025.
В відповіді на рапорт зазначено причину відмови у задоволенні рапорту, оскільки право на звільнення з військової служби відповідно до законодавства мають особи чиї близькі родичі загинули саме під час безпосередньої участі в антитерористичній операції та при перебуванні в районах антитерористичної операції, а сама по собі участь в антитерористичній операції близьких родичів не дає право на звільнення з військової служби. Крім того, поняття «загиблий» та «померлий» не є тотожними за своєю суттю та відрізняються причиною та обставинами смерті.
Позивач не погодився з правомірністю відмови відповідачем у задоволенні його рапорту, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до ч. 1-3. 5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який на підставі Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжувався та станом на час розгляду справи триває.
Відповідно до п. п. «г» п. 2 ч. 4, ч. 7, абз. 16 п. 3 ч. 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається ч. 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах: якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, яке поширює свою дію, в тому числі, на військовослужбовців Національної гвардії України, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Позивач пов`язує своє бажання звільнитися з військової служби смертю батька – ОСОБА_2 через захворювання, яке пов`язане із захистом Батьківщини.
При цьому, суд звертає увагу, що батько позивача - ОСОБА_2 приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в період з 17.09.2015 року по 01.10.2016 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуваючи у відставці від захворювання, яке пов`язане з захистом Батьківщини.
Однак положення абз. 16 п. 3 ч. 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» надають право на звільнення з військової служби військовослужбовця, якщо близький родич, в даному випадку, батько, саме загинув або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, тобто, загибель має статися саме під час безпосередньої участі та саме при перебуванні військовослужбовця станом на момент загибелі безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Сам по собі факт участі близького родича в антитерористичній операції не дає право на звільнення з військової служби за положеннями абз. 16 п. 3 ч. 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо не дотримано умови, що загибель або зникнення безвісті сталися за безпосередньої участі такої особи у проведенні антитерористичної операції та в районі її проведення.
Крім того, суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що поняття «загиблий» та «померлий» не є тотожними за своєю суттю та відрізняються причиною та обставинами смерті особи. Загибель військовослужбовця є військовою втратою, що стосується категорії військовослужбовців, які брали участь у військових діях і загинули внаслідок дій противника, безпосередньо під час бойових дій. Отже, смерть у наслідок загибелі настає від зовнішнього насильницького впливу (зокрема, внаслідок осколкових уражень або кульового поранення не сумісного з життям, артилерійського обстрілу тощо), яке не пов`язане з наявними у людини захворюваннями. Особи, смерть яких настала внаслідок захворювання, в тому числі пов`язаного з проходженням військової служби та/або захистом Батьківщини вважаються померлими.
Таким чином, відмова відповідача у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби за абз. 16 п. 3 ч. 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є обґрунтованою, правомірною, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані, не відповідають вимогам законодавства та не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст. 6, 14, 90, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не застосування п. п. «г» п. 2 ч. 4, абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час розгляду рапорту позивача про звільнення з лав Збройних Сил України, зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби на підставі п. п. «г» п. 2 ч. 4, абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» -відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя Леонід СВИДА

.