справа № 991/2450/26
провадження № 22-ц/991/23/26

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року        м. Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі: 
головуючого - судді Семенникова О.Ю., 
суддів Калугіної І.О., Панкулича В.І., 
за участю секретаря судового засідання Ляшинської А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Пащенко Вікторії Ігорівни на ухвалу Вищого антикорупційного суду (головуючий суддя Мовчан Н.В., судді Литвинко Т.В., Сікора К.О.) від 19 березня 2026 року (судове рішення ухвалено у м.Києві, дата складання повного тексту ухвали 19 березня 2026 року) про забезпечення позову до подання позовної заяви,
ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини.
Ухвалою Вищого антикорупційного суду від 19 березня 2026 року задоволено заяву прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Мирка Б.М. про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Зазначеною ухвалою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1781379012101, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , а також на автомобіль марки та моделі Volkswagen Golf, 2025 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 . Крім того, суд першої інстанції заборонив переміщення зазначеного транспортного засобу за межі території України.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором заявлено намір звернутися до суду з позовом Держави Україна до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання необґрунтованим активу - автомобіля марки та моделі Toyota Land Cruiser 200, номер кузова НОМЕР_3 , 2020 року випуску, набутого 13 липня 2024 року ОСОБА_1 , та стягнення в дохід держави коштів у сумі 2 484 200,00 грн., що, за твердженням прокурора, еквівалентна мінімальній ринковій вартості цього активу на момент його придбання.
Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із наявності ризику відчуження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належного їм нерухомого та рухомого майна, що може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення майбутнього позову.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Пащенко В.І. подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу Вищого антикорупційного суду від 19 березня 2026 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви прокурора про забезпечення позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник посилалася на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про належність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до кола суб`єктів, щодо яких може бути пред`явлено позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.
Зокрема, представник зазначала, що на момент придбання автомобіля Toyota Land Cruiser 200 ОСОБА_1 не була особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оскільки її державну службу припинено 25 грудня 2023 року, а фактичне поновлення на посаді відбулося лише 28 серпня 2024 року.
У зв`язку з цим особа, яка подала апеляційну скаргу, вважала, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.290 ЦПК та безпідставно виходив із можливості пред`явлення відповідного позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Крім того, представник вказувала на відсутність належного обґрунтування ризиків, які б свідчили про можливість ускладнення чи унеможливлення виконання майбутнього рішення суду. На її думку, висновки суду першої інстанції щодо ризику відчуження майна мають припущений характер та не підтверджені належними доказами.
Також в апеляційній скарзі зазначено, що накладення арешту на квартиру, у якій зареєстровані малолітні діти, є непропорційним втручанням у права ОСОБА_1 та членів її сім`ї, а наявність зареєстрованих у квартирі дітей нівелює ризики її відчуження.
Щодо арешту автомобіля Volkswagen Golf, 2025 року випуску, представник посилалася на те, що цей транспортний засіб є кредитним та перебуває в заставі банку, що унеможливлює його відчуження та свідчить про необґрунтованість застосування такого заходу забезпечення позову.
Окремо представник стверджувала, що оскаржувана ухвала постановлена неповноважним складом суду, оскільки за відсутності у ОСОБА_1 статусу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідний спір не підлягає розгляду в порядку ст.290 ЦПК.
У зв`язку з наведеним вважала оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Позиції учасників справи.
Особи, щодо майна яких вирішувалося питання про забезпечення позову, - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Пащенко В.І. у судове засідання не з`явилися. Водночас 20 травня 2026 року представник подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, у якій повідомила про підтримання вимог апеляційної скарги та просила її задовольнити.
У цій же заяві представник просила долучити до матеріалів справи додаткові докази на підтвердження доводів апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_1 статусу особи, уповноваженої на виконання функцій держави, на момент набуття автомобіля Toyota Land Cruiser 200.
Прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Мирко Б.М. у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника позивача, у якому зазначив, що вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.
Ураховуючи належне повідомлення учасників справи про дату, час і місце апеляційного розгляду, подані представником осіб, щодо майна яких вирішувалося питання про забезпечення позову, та прокурором відповідні заяву і клопотання про розгляд справи без їх участі, а також те, що їх неявка відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважала за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності учасників справи.

Мотиви суду.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, заяви учасників справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що предметом апеляційного перегляду у цій справі є правильність застосування судом першої інстанції заходів забезпечення позову до подання позовної заяви.
Вирішуючи зазначене питання, суд не здійснює розгляду спору по суті, не встановлює остаточно обґрунтованість або необґрунтованість активу та не вирішує наперед питання про наявність підстав для його стягнення в дохід держави. На цій стадії суд перевіряє лише наявність передбачених процесуальним законом підстав для тимчасового обмеження права розпорядження майном з метою забезпечення реального та ефективного виконання можливого рішення суду у разі задоволення майбутнього позову.
Згідно з ч.1 ст.149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.2 цієї статті забезпечення позову допускається, зокрема, до пред`явлення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів особи, за захистом яких вона має намір звернутися до суду.
За змістом п.1-1 ч.1 ст.150 ЦПК позов у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави може забезпечуватися накладенням арешту на активи, які є предметом спору, або інші активи відповідача, які відповідають вартості оспорюваних активів.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК).
Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК у заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту на активи, які є предметом спору у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, мають бути наведені у достатньому обсязі дані, які дають змогу вважати активи необґрунтованими.
Заява про забезпечення позову може бути подана до подання позовної заяви за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову (п.1 ч.1 ст.152 ЦПК).
Отже, у цій категорії справ процесуальний закон прямо допускає застосування заходів забезпечення позову ще до пред`явлення позовної заяви, якщо заявником наведено достатні на цій стадії дані щодо майбутніх позовних вимог, їх зв`язку з відповідним майном, а також ризику ускладнення або неможливості виконання можливого рішення суду у разі невжиття таких заходів.
Верховний Суд у постановах від 06 травня 2026 року у справах №991/8752/25 та №991/6084/25, оцінюючи застосування заходів забезпечення позову у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, звернув увагу на те, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, спрямованим на охорону матеріально-правових інтересів позивача та забезпечення реального і ефективного виконання можливого рішення суду. У цій категорії справ можливість відповідача розпорядитися активами або іншим майном, яке перебуває у його власності, може утруднити виконання судового рішення у разі задоволення позову. Водночас прокурор має у достатньому обсязі навести дані, які дають змогу вважати активи необґрунтованими, а доводи про недоцільність або неспівмірність заходів забезпечення підлягають оцінці з урахуванням конкретних обставин справи.
При цьому достатність наведених у заяві даних не є тотожною доведеності позовних вимог по суті. Остаточна оцінка обставин набуття активу, джерел його походження, статусу осіб, щодо яких може бути пред`явлено позов, та наявності підстав для стягнення активу або його вартості в дохід держави здійснюється під час розгляду справи по суті, а не під час вирішення питання про забезпечення позову.
З огляду на це доводи апеляційної скарги підлягають оцінці саме крізь призму того, чи мав суд першої інстанції на момент постановлення оскаржуваної ухвали достатні процесуальні підстави для тимчасового забезпечення майбутнього позову, а не з позиції остаточного вирішення спору про обґрунтованість набуття відповідного активу.
З матеріалів провадження вбачається, що, звертаючись із заявою про забезпечення позову, прокурор зазначав про намір пред`явити позов Держави Україна до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання необґрунтованим активу та стягнення в дохід держави коштів, які еквівалентні його вартості на момент придбання.
Предметом майбутнього позову прокурор визначив автомобіль марки та моделі Toyota Land Cruiser 200, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , який 13 липня 2024 року набуто у власність ОСОБА_1 .
За твердженням прокурора, зазначений автомобіль набутий ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу із визначеною у ньому вартістю 10 000,00 грн., тоді як мінімальна ринкова вартість цього активу на дату його набуття становила 2 484 200,00 грн.
На підтвердження наведених обставин до заяви про забезпечення позову долучені матеріали, які суд першої інстанції дослідив під час вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову, зокрема копії документів щодо набуття та подальшого відчуження автомобіля, відомості щодо його ринкової вартості, дані декларацій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також матеріали перевірки, проведеної Державним бюро розслідувань.
Суд апеляційної інстанції враховує, що на стадії вирішення питання про забезпечення позову зазначені матеріали не підлягають оцінці в обсязі, необхідному для висновку про обґрунтованість чи необґрунтованість активу по суті. Водночас вони мають оцінюватися з погляду того, чи наведено заявником достатні дані для висновку про існування майбутнього спору та необхідність його тимчасового забезпечення.
У цьому контексті колегія суддів погоджується з підходом суду першої інстанції, який, не вирішуючи питання доведеності позовних вимог по суті, виходив із того, що наведені прокурором відомості свідчать про наявність майбутнього спору щодо активу, вартісне вираження якого визначено заявником у сумі 2 484 200,00 грн.
Зазначена сума не є довільною, а визначена прокурором як еквівалент мінімальної ринкової вартості активу на момент його придбання, що узгоджується з характером майбутніх позовних вимог у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.
При цьому сам факт того, що актив, який прокурор вважає необґрунтованим, на момент звернення із заявою про забезпечення позову вже не перебував у власності ОСОБА_1 , не виключав можливості забезпечення майбутнього позову шляхом накладення арешту на інше майно, яке відповідає вартості оспорюваного активу.
Такий підхід прямо узгоджується з положеннями п.1-1 ч.1 ст.150 ЦПК, які допускають накладення арешту не лише на активи, що є предметом спору, а й на інші активи відповідача, які відповідають вартості оспорюваних активів.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що арешт накладено не на автомобіль Toyota Land Cruiser 200, а на інше майно, самі по собі не свідчать про незаконність оскаржуваної ухвали, оскільки процесуальний закон допускає саме такий спосіб забезпечення позову у відповідній категорії справ.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 на момент набуття автомобіля Toyota Land Cruiser 200 не була особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, колегія суддів виходить з такого.
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову, врахував наведені прокурором відомості про те, що ОСОБА_1 у 2024 році обіймала посаду заступника начальника управління - начальника відділу контролю у сфері торгівлі, робіт та послуг управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, а ОСОБА_2 перебував на посаді головного спеціаліста у відповідному територіальному органі Держпродспоживслужби.
Водночас апеляційна скарга ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 звільнена з державної служби 25 грудня 2023 року, а фактичне поновлення її на посаді відбулося лише 28 серпня 2024 року, тобто після набуття автомобіля Toyota Land Cruiser 200.
Колегія суддів враховує зазначені доводи, однак вважає, що вони не свідчать про незаконність оскаржуваної ухвали.
На стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не встановлює остаточно всіх елементів майбутніх позовних вимог, у тому числі не вирішує наперед питання про наявність чи відсутність у відповідної особи статусу суб`єкта, щодо якого може бути пред`явлено позов за правилами ст.290 ЦПК. Такі обставини підлягають повному та всебічному дослідженню під час розгляду справи по суті, з урахуванням усіх доказів, пояснень сторін та правової оцінки наслідків звільнення, поновлення на посаді і фактичного допуску до виконання службових обов`язків.
Для цілей забезпечення позову визначальним є не остаточне вирішення цього питання, а наявність у заявника достатніх даних, які на момент звернення із заявою дають підстави вважати, що майбутній позов не є очевидно безпідставним та потребує тимчасового забезпечення.
При цьому зі змісту апеляційної скарги вбачається, що сама представник не заперечує факту ухвалення судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді. Натомість спірним є питання правових наслідків такого поновлення для оцінки її статусу на момент набуття активу, що за своїм характером є питанням розгляду спору по суті, а не питанням допустимості тимчасового заходу забезпечення позову.
Після відкриття апеляційного провадження представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи без їх участі, до якої долучила додаткові документи на підтвердження доводів апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_1 статусу особи, уповноваженої на виконання функцій держави, на момент набуття автомобіля Toyota Land Cruiser 200. Зокрема, представник послалася на відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, у яких зазначено, що станом на 13 липня 2024 року ОСОБА_3 не перебувала на посаді заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини, а в період з 26 грудня 2023 року по 27 серпня 2024 року не перебувала на жодній посаді в Головному управлінні. Водночас у цих же документах зазначено, що на виконання судових рішень наказом від 28 серпня 2024 року №577-к ОСОБА_3 поновлено на посаді з 26 грудня 2023 року та переведено з 28 серпня 2024 року на рівнозначну посаду.
Колегія суддів бере до уваги зазначені документи, однак вважає, що вони не змінюють висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали. Надані представником відомості підтверджують наявність спору щодо правових наслідків звільнення ОСОБА_1 , її подальшого поновлення на посаді та фактичного виконання службових обов`язків у відповідний період. Водночас такі обставини потребують оцінки під час розгляду майбутнього позову по суті та не свідчать про очевидну невідповідність ОСОБА_1 і ОСОБА_2 суб`єктному складу справ про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, яка б виключала можливість забезпечення такого позову на стадії до його подання.
Крім того, майбутній позов, про забезпечення якого звернувся прокурор, може стосуватися не лише ОСОБА_1 , а й ОСОБА_2 , який є її чоловіком, перебував на державній службі та, за твердженням прокурора, міг мати правовий зв`язок із набутим активом як майном, що набуто у період шлюбу.
За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_1 статусу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на момент придбання автомобіля Toyota Land Cruiser 200 не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність процесуальних підстав для забезпечення майбутнього позову.
Такі доводи можуть бути предметом оцінки під час розгляду справи по суті, однак самі по собі не свідчать про очевидну відсутність правових підстав для звернення прокурора з відповідним позовом або про незаконність тимчасового арешту майна на стадії до подання позовної заяви.
З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.290 ЦПК та безпідставно виходив із можливості пред`явлення майбутнього позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про припущений характер ризиків ускладнення або неможливості виконання майбутнього рішення суду колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Забезпечення позову спрямоване на запобігання таким діям або обставинам, які можуть унеможливити чи істотно ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. При цьому для застосування заходів забезпечення позову не вимагається доведення факту вже вчинених дій, спрямованих на ухилення від виконання можливого рішення суду. Достатнім є встановлення обставин, які об`єктивно свідчать про наявність ризику такого ускладнення або неможливості виконання.
Верховний Суд у постановах від 06 травня 2026 року у справах №991/8752/25 та №991/6084/25 зазначив, що у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися такими активами або відчужити майно, яке перебуває у його власності, може утруднити виконання судового рішення, ухваленого на користь прокурора. Зазначений висновок Верховного Суду є релевантним до обставин цієї справи, оскільки суд першої інстанції врахував не лише можливість розпорядження майном у майбутньому, а й те, що актив, щодо якого прокурор має намір звернутися з позовом, уже був відчужений.
У цій справі суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову, виходив не лише із загальної можливості власників розпоряджатися належним їм майном, а й із конкретних обставин, наведених прокурором та підтверджених долученими до заяви матеріалами.
Суд першої інстанції врахував, що автомобіль Toyota Land Cruiser 200, питання про необґрунтованість набуття якого має бути предметом майбутнього позову, 30 жовтня 2024 року відчужений ОСОБА_1 іншій особі.
Отже, на момент звернення прокурора із заявою про забезпечення позову актив, щодо якого прокурор має намір пред`явити позов, вже вибув із власності особи, яка, за твердженням заявника, набула його без достатніх правових підстав.
Крім того, суд першої інстанції врахував, що у період з травня по серпень 2025 року Державне бюро розслідувань здійснювало заходи щодо виявлення необґрунтованих активів та збору доказів їх необґрунтованості, а після цього 02 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подарувала належний їй на праві власності автомобіль Porsche Macan своїй матері.
Колегія суддів погоджується з тим, що у сукупності зазначені обставини не дозволяли суду першої інстанції розглядати ризик відчуження майна як суто абстрактний або припущений.
Навпаки, вибуття з власності ОСОБА_1 автомобіля Toyota Land Cruiser 200, який прокурор визначив як предмет майбутнього позову, а також подальше відчуження іншого транспортного засобу після здійснення перевірочних дій, об`єктивно давали суду першої інстанції підстави врахувати ймовірність подальшого розпорядження майном, за рахунок якого може бути забезпечене виконання можливого рішення суду.
При цьому колегія суддів зазначає, що оцінка мотивів відчуження відповідного майна, добросовісності учасників таких правочинів та їх правових наслідків не є предметом апеляційного перегляду ухвали про забезпечення позову. Для вирішення питання про наявність ризику достатнім є те, що такі факти відчуження існували на момент постановлення оскаржуваної ухвали та могли бути враховані судом першої інстанції при оцінці необхідності тимчасового забезпечення майбутнього позову.
З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги про те, що ризики ускладнення або неможливості виконання майбутнього рішення суду мають виключно припущений характер, не ґрунтуються на матеріалах провадження та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Суд також враховує, що майно, на яке накладено арешт, належить до такого, що може бути відчужене власниками у відносно короткий строк. Зокрема, транспортний засіб може бути перереєстрований або вивезений за межі території України, а нерухоме майно може бути відчужене за цивільно-правовими договорами, що у подальшому ускладнить або унеможливить виконання можливого рішення суду.
Саме запобігання таким наслідкам і становить мету забезпечення позову у цій справі.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції мав достатні підстави для висновку про наявність ризику відчуження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належного їм рухомого та нерухомого майна, що могло ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення майбутнього позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про неспівмірність застосованих заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне.
За змістом ч.3 ст.150 ЦПК заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність заходу забезпечення позову передбачає наявність розумного співвідношення між обсягом заявлених вимог, вартістю майна, на яке накладається арешт, характером обмежень, що застосовуються до особи, та метою, для досягнення якої вживається відповідний захід.
З матеріалів провадження вбачається, що ціна майбутнього позову, про забезпечення якого звернувся прокурор, визначена ним у розмірі 2 484 200,00 грн., що відповідає мінімальній ринковій вартості автомобіля Toyota Land Cruiser 200 на момент його придбання, яку прокурор визначив як вартісне вираження оспорюваного активу.
Водночас суд першої інстанції встановив, що загальна вартість майна, на яке накладено арешт, становить 1 773 200,00 грн., з яких 425 100,00 грн. - вартість квартири, зареєстрованої за ОСОБА_1 , та 1 348 100,00 грн. - вартість автомобіля Volkswagen Golf, зареєстрованого за ОСОБА_2 .
Отже, вартість майна, на яке накладено арешт, не перевищує розмір майбутніх позовних вимог, а навпаки є меншою за нього.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про неспівмірність застосованих заходів забезпечення позову не знайшли свого підтвердження.
Колегія суддів також враховує, що накладення арешту на майно як захід забезпечення позову має тимчасовий характер, не є вирішенням питання про належність майна державі, не припиняє права власності та не позбавляє власників можливості володіти і користуватися відповідним майном до вирішення спору по суті.
Застосований судом першої інстанції захід полягає насамперед в обмеженні права розпорядження майном, що безпосередньо відповідає меті забезпечення позову - збереженню майна, за рахунок якого може бути виконане можливе рішення суду.
У цьому контексті посилання апеляційної скарги на те, що у квартирі, на яку накладено арешт, зареєстровані малолітні діти, не свідчить про незаконність або непропорційність оскаржуваної ухвали.
Сам по собі арешт квартири не означає виселення осіб, які в ній проживають або зареєстровані, не позбавляє їх права користування житлом і не змінює фактичного порядку проживання у ньому. Водночас наявність зареєстрованих у квартирі дітей не усуває правової та фактичної можливості відчуження такого майна і тому не спростовує необхідності застосування заходу, спрямованого на збереження відповідного активу.
Відтак суд доходить висновку, що накладення арешту на квартиру не становить надмірного втручання у права ОСОБА_1 або членів її сім`ї, а застосований захід забезпечення позову перебуває у розумному співвідношенні з метою його застосування.
Посилання представника на те, що автомобіль Volkswagen Golf, 2025 року випуску, придбаний за кредитні кошти та перебуває в заставі банку, також не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
Суд враховує, що після подання апеляційної скарги представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просила долучити до матеріалів справи додаткові докази щодо обставин кредитування та існування обтяження стосовно зазначеного транспортного засобу.
Разом із тим наведені обставини не виключають можливості накладення арешту на таке майно як заходу забезпечення позову.
Наявність кредитних зобов`язань або застави щодо транспортного засобу сама по собі не свідчить про неможливість застосування арешту, оскільки такий захід не припиняє права власності на автомобіль, не змінює правового режиму забезпечувального обтяження та не вирішує питання пріоритетності вимог заставодержателя чи інших осіб.
Арешт у цьому випадку спрямований не на позбавлення власника майна або зміну прав третіх осіб, а на тимчасове обмеження можливості розпорядження транспортним засобом з метою забезпечення виконання можливого рішення суду у разі задоволення майбутнього позову.
При цьому наявність застави не усуває ризику зміни фактичного місцезнаходження автомобіля, його переміщення за межі території України або інших дій, які можуть ускладнити подальше звернення стягнення на відповідне майно.
У цьому контексті суд враховує, що суд першої інстанції окремо мотивував необхідність заборони переміщення автомобіля Volkswagen Golf за межі території України тим, що транспортний засіб може бути використаний для перетину державного кордону або переміщений за межі України іншим способом.
Зазначена заборона перебуває у безпосередньому зв`язку з метою забезпечення позову, оскільки спрямована на збереження транспортного засобу в межах юрисдикції України та запобігання ускладненню виконання можливого рішення суду.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про кредитний характер придбання автомобіля Volkswagen Golf та наявність його обтяження не свідчать про незаконність накладення арешту на цей транспортний засіб і не спростовують необхідності встановлення заборони його переміщення за межі території України.
Твердження апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала постановлена неповноважним складом суду, колегія суддів також вважає необґрунтованими.
За змістом апеляційної скарги цей довід пов`язується не з порушенням правил визначення складу суду, порядку автоматизованого розподілу справи чи участю суддів, які не мали права брати участь у розгляді заяви, а з твердженням представника про відсутність у ОСОБА_1 статусу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на момент набуття автомобіля Toyota Land Cruiser 200.
Водночас зазначені обставини стосуються оцінки матеріально-правових передумов майбутнього позову, а не повноважності складу суду, який вирішував питання про забезпечення позову.
Відповідно до ч.4 ст.23 ЦПК справи про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави розглядаються Вищим антикорупційним судом.
Заява про забезпечення позову до подання позовної заяви подається за правилами підсудності, встановленими ЦПК для відповідного позову (п.1 ч.1 ст.152 ЦПК).
З матеріалів провадження вбачається, що прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури звернувся до Вищого антикорупційного суду із заявою про забезпечення майбутнього позову про визнання необґрунтованим активу та стягнення в дохід держави коштів, які еквівалентні його вартості.
Отже, така заява була подана до суду, якому процесуальним законом віднесено розгляд відповідної категорії справ.
Наведені в апеляційній скарзі обставини не свідчать про очевидну невідповідність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суб`єктному складу справ про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, яка б виключала можливість розгляду Вищим антикорупційним судом заяви прокурора про забезпечення майбутнього позову. Питання правових наслідків звільнення ОСОБА_1 з посади, її подальшого поновлення та значення цих обставин для вирішення спору підлягають оцінці під час розгляду справи по суті.
За таких обставин колегія суддів не встановила підстав вважати, що ухвала суду першої інстанції постановлена неповноважним складом суду або з порушенням правил підсудності.
Доводи апеляційної скарги у своїй сукупності не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування заходів забезпечення позову.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення майбутнього позову, діяв у межах наданих йому процесуальних повноважень, перевірив наявність зв`язку між заявленим прокурором способом забезпечення позову та предметом майбутніх позовних вимог, врахував обсяг таких вимог, вартість майна, на яке заявлено клопотання про накладення арешту, а також наявність ризику ускладнення або неможливості виконання можливого рішення суду.
Застосовані заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, спрямовані на збереження майна, за рахунок якого може бути забезпечене виконання можливого рішення суду, не призводять до припинення права власності та не позбавляють відповідних осіб можливості володіти і користуватися таким майном.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про її незаконність чи необґрунтованість.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
За ч.1 ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та необхідність залишення оскаржуваної ухвали без змін.
Керуючись ст.374, 375, 381-384 ЦПК, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Вищого антикорупційного суду від 19 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення її повного тексту.

Судді:

___________ ___________ _______________
Семенников О.Ю. Калугіна І.О. Панкулич В.І.

Повний текст цієї постанови складено 26 травня 2026 року.