ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

07 липня 2026 року	Справа №160/34942/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просить:
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 01.04.2022 по 19.05.2023, з 18.06.2025 по 25.08.2025 виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідні тарифні коефіцієнти;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 всі види грошового забезпечення за періоди з 01.04.2022 по 19.05.2023, з 18.06.2025 по 25.08.2025 виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме: статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-IX у 2022 році, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX у 2023 році та статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX у 2025 році, на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням компенсації суми податку на доходи фізичних осіб, а також нарахувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Одночасно позивачем заявлено клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 01.04.2022 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка була структурним підрозділом (перебувала у підпорядкуванні) військової частини НОМЕР_1 , а з 22.07.2025 — у військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку з ліквідацією військової частини НОМЕР_2 ; 25.08.2025 його переміщено до військової частини НОМЕР_3 для подальшого проходження військової служби. Позивач вказує, що нарахування та виплата йому грошового забезпечення здійснювалися виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018, на відповідні тарифні коефіцієнти, тобто без урахування збільшення прожиткового мінімуму у відповідних роках. На думку позивача, посадовий оклад та оклад за військовим званням підлягали обчисленню виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а зміна їх розміру зумовлює перерахунок усіх інших видів грошового забезпечення. Про порушення свого права позивач дізнався 01.12.2025 після отримання відповіді на адвокатський запит з довідкою про нараховане грошове забезпечення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на позовну заяву, у якому заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що визнання протиправними та скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 не поновлює дію пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 у первинній редакції, оскільки попередня редакція нормативно-правового акта автоматично не відновлюється, а первинна редакція пункту 4 постанови № 704 чинності взагалі не набувала. Відповідач наполягає, що визначений пунктом 4 постанови № 704 показник не є державною соціальною гарантією, а лише розрахунковою величиною, при цьому загальний розмір грошового забезпечення позивача перевищував прожитковий мінімум більш ніж у десять разів, а його рівень забезпечувався за рахунок збільшення розміру премії відповідно до рішень Міністра оборони України. 
Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядається справа незначної складності. Згідно з частиною п`ятою статті 262 цього Кодексу суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. З огляду на наведене справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Судом установлено, що ОСОБА_1 з 01.04.2022 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка перебувала у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 , а з 22.07.2025 - у військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку з ліквідацією військової частини НОМЕР_2 . У подальшому позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з переміщенням 25.08.2025 до військової частини НОМЕР_3 для подальшого проходження військової служби.
У спірні періоди з 01.04.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 25.08.2025 розмір посадового окладу та окладу за військовим званням позивача визначався шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт, що підтверджується довідкою про нараховане грошове забезпечення та по суті не заперечується відповідачем.
Не погоджуючись із таким обчисленням грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу по суті та надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, характеру виконуваних завдань; грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України кваліфікованим особовим складом.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), яка набрала чинності 01.03.2018, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів та схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців.
Пунктом 4 Постанови № 704 у первинній редакції було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 пункт 4 Постанови № 704 викладено в редакції, за якою зазначені оклади визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Отже, станом на дату набрання чинності Постановою № 704 пункт 4 діяв саме у наведеній редакції, тобто передбачав використання як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
Правовий висновок щодо застосування пункту 4 Постанови № 704 у наведеній редакції сформульовано Верховним Судом у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21. Верховний Суд зазначив, що зазначення у пункті 4 Постанови № 704 у формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини саме по собі не суперечить повноваженням Уряду; водночас Кабінет Міністрів України не уповноважений установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Верховний Суд звернув увагу, що прикінцевими положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було встановлено, що у 2019 році як розрахункова величина, зокрема для визначення грошового забезпечення, застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року, що узгоджувалося з пунктом 4 Постанови № 704 у відповідній редакції. Натомість закони України про Державний бюджет України на наступні роки таких застережень не містять. Тому з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 у частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно з якими прожитковий мінімум як базовий державний соціальний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік.
З огляду на наведене до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 у частині, що не суперечить нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, тобто з використанням для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням (і похідних від них видів грошового забезпечення) розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-IX розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 встановлено 2481 гривню; статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX станом на 01.01.2023 - 2684 гривні; статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX станом на 01.01.2025 - 3028 гривень. Отже, у кожному з відповідних років прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, перевищував розмір, застосований відповідачем при обчисленні окладів позивача (прожитковий мінімум станом на 01.01.2018).
Застосування відповідачем при обчисленні грошового забезпечення позивача прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, який є нижчим за прожитковий мінімум, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року, не відповідало вимогам законодавства та призвело до виплати позивачу грошового забезпечення у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством, чим порушено його право на належне грошове забезпечення.
При цьому суд ураховує, що згідно з пунктом 2 Постанови № 704 грошове забезпечення складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Оскільки посадовий оклад та оклад за військовим званням є основою для обчислення інших видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, премій, винагород, грошової допомоги), перерахунок розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням зумовлює перерахунок усіх похідних від них видів грошового забезпечення за спірні періоди.
Доводи відповідача про те, що визнання протиправними та скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 і пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 не поновлює дію пункту 4 Постанови № 704 у первинній редакції, суд відхиляє. Підставою для задоволення позову є не «відновлення» первинної редакції пункту 4 Постанови № 704, а невідповідність застосованої відповідачем розрахункової величини (прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018) нормативно-правовим актам вищої юридичної сили починаючи з 01.01.2020, як це встановлено у наведеній постанові Верховного Суду від 02.08.2022 у справі №440/6017/21. Спірні періоди (2022, 2023 та 2025 роки) настали після 01.01.2020, а тому розмір посадового окладу та окладу за військовим званням позивача підлягав обчисленню виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Посилання відповідача на те, що застосований показник є лише розрахунковою величиною, а не державною соціальною гарантією, і що загальний розмір грошового забезпечення позивача перевищував прожитковий мінімум, не спростовують встановленого порушення. Предметом спору є правомірність визначення розрахункової величини для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, а не співвідношення загального розміру грошового забезпечення з прожитковим мінімумом. Застосування розрахункової величини, що не відповідає акту вищої юридичної сили, потягло за собою заниження розміру посадового окладу, окладу за військовим званням та похідних від них виплат, право на які мав позивач.
Доводи відповідача про те, що належний рівень грошового забезпечення позивача забезпечувався за рахунок збільшення розміру премії відповідно до рішень Міністра оборони України, також не є підставою для відмови в позові. Розмір премії визначався окремими рішеннями Міністра оборони України та не заміняє обов`язку обчислювати посадовий оклад і оклад за військовим званням виходячи з розрахункової величини, що відповідає акту вищої юридичної сили. Водночас перерахунок грошового забезпечення здійснюється з урахуванням раніше виплачених позивачу сум, що виключає подвійне нарахування.
Щодо позовних вимог про здійснення перерахунку грошового забезпечення з урахуванням компенсації суми податку на доходи фізичних осіб та про нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суд зазначає таке. Обов`язковою умовою надання судового захисту є наявність порушеного права особи на момент її звернення до суду. На час розгляду справи відповідач не здійснив перерахунку та виплати грошового забезпечення позивача виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а тому відсутні підстави вважати, що під час виконання цього рішення позивачу не буде компенсовано суми утриманого податку на доходи фізичних осіб та не буде нараховано єдиний внесок у порядку, передбаченому законодавством. Отже, позовні вимоги у цій частині звернені на майбутнє, права позивача у цій частині на час розгляду справи не є порушеними, у зв`язку з чим у їх задоволенні як передчасних належить відмовити.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Згідно зі статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень правомірності обчислення грошового забезпечення позивача за спірні періоди виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, не довів. Наведені у відзиві доводи спростовуються викладеними вище нормами права та правовою позицією Верховного Суду.
За наведених обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову: позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 та про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити всі види грошового забезпечення за спірні періоди виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, з урахуванням раніше виплачених сум, підлягають задоволенню; у задоволенні позовних вимог про врахування компенсації суми податку на доходи фізичних осіб та про нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування належить відмовити як передчасних.
Керуючись статтями 243–246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, – 
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 01.04.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 25.08.2025 виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідні тарифні коефіцієнти.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 всі види грошового забезпечення за періоди з 01.04.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 25.08.2025 виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-IX - у 2022 році, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX - у 2023 році, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX - у 2025 році), на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова