Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2026 року Справа№200/9725/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Службі безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державне спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захист інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 року №178; зобов`язання нарахувати і виплатити грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби з 11.10.2018 по 17.12.2019 речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Службі безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державне спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захист інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 року №178 виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 1 січня поточного року.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, шляхом подання обґрунтованої заяви про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
В установлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви, надавши клопотання, в якому просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом та поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Призначено розгляд клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом та поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду під час розгляду справи. Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 в строк подання відзиву на позовну заяву необхідні для розгляду справи докази.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання поважними причин пропуску строку звернення та поновлення пропущеного строку звернення. Визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду. Залишено без розгляду адміністративний позов по справі №200/9725/25.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року у справі №200/9725/25 задоволено апеляційну скаргу Матвійчук Наталії Євгеніївни в інтересах ОСОБА_1 . Скасовано ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №200/9725/25 та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 травня 2026 року прийнято справу до провадження та продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
За правилами частини 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином за допомогою програмного забезпечення «Електронний суд».
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 11.10.2018 по 17.12.2019. Зазначив, що його представник звернувся до відповідача з метою отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі за період проходження військової служби, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 1 січня поточного року, а також нарахувати і виплатити таку компенсацію, проте відповідач повідомив, що надати довідку-розрахунок на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу неможливо, у зв`язку з тим, що документи втрачені в місті Маріуполь. Вказану бездіяльність відповідача вважає протиправною, просив задовольнити позов.
Відповідач через канцелярію суду у встановлені судом строки надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що компенсація за належне і не отримане речове майно здійснюється тільки якщо особа звільняється з військової служби і безпосередньо обов`язок виплатити такої компенсацію покладається на ту військову частину, з якої звільняється військовослужбовець. Водночас, позивач не звільнявся з військової служби з військової частини НОМЕР_1 , а відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2019 № 646-ОС, переведений до військової частини НОМЕР_2 в межах одного відомства. У військової частини НОМЕР_1 відсутні повноваження здійснювати нарахування і виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби з 11.10.2018 по 17.12.2019 речове майно виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 1 січня поточного року.
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Ігнянським РВ УМВС України в Чернігівській області 07 грудня 1999 року), та учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_5 від 20 березня 2019).
Відповідач – Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах згідно ст. 43 Кодексу адміністративного судочинства України має адміністративну процесуальну дієздатність.
Суд встановив на підставі відомостей військового квитка серії НОМЕР_7 від 14 листопада 2000 року, що ОСОБА_1 у період з 11.10.2018 по 17.12.2019 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 03 листопада 2025 року №3920 ОСОБА_1 у період з 11.10.2018 по 17.12.2019 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Виключений зі списків особового складу наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17 грудня 2019 року №646-ОС та вибув для подальшого проходження служби до НОМЕР_8 прикордонного загону Державної прикордонної служби України з 17 грудня 2019 року.
На звернення представника позивача з питань видачі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі за період проходження військової служби з 11.10.2018 по 17.12.2019 виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 1 січня поточного року, та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь листом від 06.11.2025 року №06.1.4/16156-25-Вх/2649, відповідно до якої довідка-розрахунок на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 зберігалася в управлінні НОМЕР_9 прикордонного загону в АДРЕСА_1 , що на даний час перебуває на тимчасово окупованій території України. При цьому в ході бойових дій було захоплено або знищено службові приміщення, втрачена (знищена) службова документація. Враховуючи вищезазначене, надати довідку-розрахунок на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 неможливо, у зв`язку з тим, що документи втрачені в місті Маріуполь.
Не погоджуючись із вказаною бездіяльністю відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом №2011-ХІІ та «Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, в редакції постанови Кабінету Міністрів України (надалі – Порядок №178).
За змістом статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок №178 (в редакції, чинній на час звільнення позивача) визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі – військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі – грошова компенсація).
Відповідно до положень пунктів 3, 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця; переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що відповідно до Порядку №178 правовими підставами для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно є: заява (рапорт) військовослужбовця за місцем військової служби; наказ командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі – військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації, визначений у довідці про вартість речового майна, що належить до видачі; довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Згідно з пунктом 7 Порядку №178 відповідно до якого виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених, зокрема, Адміністрації Держприкордонслужби, на відповідний рік.
Відтак, позивач, під час проходження військової служби, обтяжений власними витратами на придбання речового майна, мав правомірні очікування на отримання його грошової компенсації, оскільки і приписами Закону №2011-XII, і Порядку №178, гарантоване як право на отримання вказаного речового майна, так і право на одержання його грошової компенсації у протилежному випадку.
При цьому, застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Вищевказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.08.2019 у справі №2040/7697/18 та від 30.07.2020 у справі №820/5767/17.
Крім того, суд звертає увагу, що положеннями пункту 4 Порядку №178 передбачено застосування двох різних форм звернення за виплатою грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме: шляхом подання рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, та шляхом подання заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі №803/756/17.
Так, на звернення представника позивача з питань видачі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі за період проходження військової служби з 11.10.2018 по 17.12.2019 виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 1 січня поточного року, та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь листом від 06.11.2025 року №06.1.4/16156-25-Вх/2649, відповідно до якої довідка-розрахунок на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 зберігалася в управлінні НОМЕР_9 прикордонного загону в АДРЕСА_1 , що на даний час перебуває на тимчасово окупованій території України. При цьому в ході бойових дій було захоплено або знищено службові приміщення, втрачена (знищена) службова документація. Враховуючи вищезазначене, надати довідку-розрахунок на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 неможливо, у зв`язку з тим, що документи втрачені в місті Маріуполь.
Відповідач під час розгляду справи не надав до суду доказів того, що позивач на момент звільнення з військової служби був у повному обсязі забезпечений речовим майном, відповідно до закріплених норм, а лише вказував на відсутність у нього права на отримання компенсації.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, чим порушив права позивача на отримання гарантованих державою компенсаційних виплат.
Відновленням прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати і виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби з 11.10.2018 по 17.12.2019 речове майно за цінами предметів обмундирування, визначеними Адміністрацією Державної прикордонної служби України станом на 01.01.2019 (тобто року виключення позивача зі списків особового складу загону).
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. 
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом – Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007 року у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 року у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 року у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 року у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 року у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 року у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») і тому надав оцінку усім обставинам справи, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.
Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
За наслідками судового розгляду, з метою ефективного захисту прав позивача суд дійшов задовольнити позовні вимоги.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач, ОСОБА_1 відповідно до п. 13 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтями Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Службі безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державне спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захист інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 № 178.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , юридична адреса: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби з 11.10.2018 по 17.12.2019 речове майно за цінами предметів обмундирування, визначеними Адміністрацією Державної прикордонної служби України станом на 01.01.2019 року.
Рішення прийнято, складено у повному обсязі та підписано 08 травня 2026 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя О.В. Троянова