ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 699/1083/25		
Провадження № 22-ц/821/1051/26		
Категорія: 305010900 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря: Руденко А.О. 

учасники справи:
позивач: Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»
представник позивача: Дяченко Віктор Олександрович
відповідач: ОСОБА_1 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2026 року (ухваленого під головуванням судді Мельника А.В. в приміщенні Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області) у справі за позовом  Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування у порядку суброгації, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

15 липня 2025 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування у порядку суброгації. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 16.07.2024 між ПрАТ «УПСК» та TOB «Місто слави» був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту -№047/078/006302, згідно з яким було застраховано, у т.ч. і на випадок ДТП, транспортний засіб HONDA CR-V, р.н. НОМЕР_1 , 2017 р.в., за умовами якого строк дії договору з 18.08.2024 по 17.08.2025; страхова сума – 770 000,00 грн.
Відповідно до умов договору знос деталей при визначенні розміру збитку не враховується.
Застрахований транспортний засіб належить на праві власності ОСОБА_2 та переданий в оренду TOB «Місто слави» відповідно до Договору оренди транспортного засобу від 19.01.2023.
07.02.2025 у м. Києві сталася ДТП за участі транспортних засобів: HONDA CR-V, н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 ; Mazda 6, н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 ; ВАЗ 21043, н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 .
Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження.
Відповідно до постанови Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/3054/2025 від 26.02.2025, винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП визнано ОСОБА_1 , накладено адміністративне стягнення у розмірі 850,00 грн.
Вартість відновлювального ремонту без урахування зносу деталей згідно з дослідженням автотоварознавця від 06.03.2025 №131.25Е_УПСК_29970, виконаного на замовлення ПрАТ «УПСК», склала 67 445,01 грн, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу – 29 295,87 грн.
25.03.2025 було затверджено страховий акт і цього ж дня сума страхового відшкодування у розмірі 67 445,01 грн була сплачена на рахунок TOB «ЮМЕ АВТО ЦЕНТР», де здійснювався ремонт автомобіля HONDA CR-V, н.з. НОМЕР_1 .
Транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 на момент ДТП був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕЕ-225048057 в ПАТ «HACK «Оранта», франшиза по полісу складає 2 500,00 грн.
За вирахуванням франшизи у розмірі 2 500,00 грн, ПАТ «HACK «Оранта» сплатила ПрАТ «УПСК» страхове відшкодування у розмірі 26 795,87 грн (29295,87 грн. - 2500,00 грн).
Тому невідшкодованими залишилося 40 649,14 грн. 
На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача виплачене страхове відшкодування в порядку суброгації в розмірі 40 649,14 грн, судовий збір в розмірі 3 028,00 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» страхове відшкодування у розмірі 40 649,14 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 028,00 грн, судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,000 грн.
Рішення суду мотивованого тим, що оскільки умовами договору страхування страхове відшкодування мало визначатися вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу деталей, тому вимоги позивача підлягають до задоволення.
Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, врахувавши задоволення позовних вимог, обсяг наданих адвокатом послуг та документально підтверджених витрат, дійшов висновку що підлягають до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 27 березня 2026 року через засоби поштового зв`язку, ОСОБА_1 , вважаючи рішення таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, просив скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2026 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити або суттєво зменшити розмір стягнення.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про обгрунтованість суми стягнення.
Позивач розрахував суму збитку без урахування вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які передбачають врахування фізичного зносу деталей при розрахунку виплати.
Стягнення вартості нових деталей призводить до необгрунтованого збагачення відповідача.
Суд першої інстанції не врахував, що на момент ДТП його відповідальність була застрахована.
Посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, страховик який виплатив відшкодування за ОСОБА_5 , може стягувати з винуватця лише різницю між фактичною шкодою та лімітом за полісом ОСЦПВ, проте суд першої інстанції ці обставини не дослідив.
Сума правової допомоги у розмірі 7 000,00 грн є явно завищеною та не відповідає критерію розумності.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 10 квітня 2026 року, представник ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» - Дяченко В.О., вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, необґрунтованими, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2026 року – залишити без змін, вважаючи рішення суду обгрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції 

Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2024 між ПрАТ «УПСК» та TOB «Місто слави» був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту -№047/078/006302, згідно з яким було застраховано, у т.ч. і на випадок ДТП, транспортний засіб (ТЗ) HONDA CR-V, р.н. НОМЕР_4 (а.с.5-8).
Строк дії Договору страхування з 18.08.2024 по 17.08.2025.
Страхова сума становить 770 000,00 грн.
Франшиза при пошкодженні ТЗ при ДТП - 0 грн..
Відповідно до умов договору знос деталей при визначенні розміру збитку не враховується, а сам матеріальний збиток визначається за актом автотоварознавчого дослідження або калькуляції TOB «Аудатекс Україна» чи рахунку СТО, погодженого із Страховиком.
Застрахований транспортний засіб належить на праві власності ОСОБА_2 та переданий в оренду TOB «Місто слави» відповідно до Договору оренди транспортного засобу від 19.01.2023 (а.с.9).
Згідно з п. 1.5. Договору оренди та Акту приймання-передачі до договору оренди транспортного засобу від 19.01.2023, який був складений 14.07.2024, Договір оренди почав діяти 14.07.2024 та завершує свою дію 13.07.2025.
07.02.2025 у м. Києві сталася ДТП за участі транспортних засобів: HONDA CR-V, н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 ; Mazda 6, н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 ; ВАЗ 21043, н.з. НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_4 .
Відповідно до постанови Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/3054/2025 від 26.02.2025, яка набрала законної сили 10.03.2025, винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП визнано ОСОБА_1 , накладено адміністративне стягнення у розмірі 850,00 грн (а.с.43, 44).
Автомобіль HONDA CR-V, р.н. НОМЕР_1 був застрахований в ПрАТ «УПСК» на підставі Договору страхування.
10.02.2025 до ПрАТ «УПСК» надійшла заява-повідомлення (Автокаско) і 13.03.2025 заява на виплату страхового відшкодування з проханням здійснити виплату на рахунок TOB «ЮМЕ АВТО ЦЕНТР», на СТО якого має здійснюватися ремонт автомобіля (а.с.12-13).
Вартість відновлювального ремонту без урахування зносу деталей згідно з дослідженням автотоварознавця від 06.03.2025 №131.25Е_УПСК_29970, виконаного на замовлення ПрАТ «УПСК», склала 67 445,01 грн, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу – 29 295,87 грн (а.с.21-42).
Відповідно до умов Договору страхування, страхове відшкодування мало визначатися за вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу деталей.
25.03.2025 було затверджено страховий акт і цього ж дня сума страхового відшкодування у розмірі 67 445,01 грн була сплачена на рахунок TOB «ЮМЕ АВТО ЦЕНТР», де здійснювався ремонт автомобіля HONDA CR-V, н.з. НОМЕР_1 (а.с.35,36).
Транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 , на момент ДТП був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕЕ-225048057 в ПАТ «HACK «Оранта», що засвідчується витягом. Франшиза по полісу складає 2 500,00 грн (а.с.45).
За вирахуванням франшизи у розмірі 2 500,00 грн ПАТ «HACK «Оранта» мала сплатити ПрАТ «УПСК» страхове відшкодування у розмірі 26 795,87 грн. (29 295,87 грн – 2 500,00 грн).
13.05.2025 зазначена сума була сплачена на рахунок ПрАТ «УПСК».
Звертаючись до суду із цим позовом, ПрАТ «УПСК» вказувало на те, що у відповідача ОСОБА_1 як винуватця ДТП, яка відбулась 07 лютого 2025 року, виникло зобов`язання перед товариством відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації у розмірі 40 649,14 грн.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
У частинах першій та третій статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Розрізняють добровільну і обов`язкову форми страхування.
Добровільна форма страхування побудована на дотриманні таких принципів: – добровільне страхування діє на добровільних засадах. За ним страхові відносини оформляються договором страхування, який укладається відповідно до правил страхування. Правила страхування розробляються страховиком самостійно для кожного виду страхування. В них визначаються загальні умови і порядок здійснення конкретним страховиком окремих видів страхування; – вибіркове охоплення добровільним страхуванням. Воно пов`язане з тим, що не всі страхувальники виявляють бажання брати в ньому участь;
– добровільне страхування завжди обмежено терміном страхування. При цьому, початок і закінчення терміну оговорюється в договорі. Безперервність добровільного страхування можна забезпечити тільки шляхом повторного переукладання договорів на новий термін;
– страхове забезпечення з добровільного страхування залежить від бажання страхувальника.
Обов`язкове страхування встановлює держава з метою захисту інтересів не лише окремих страхувальників, а й суспільства в цілому. Це визначальна відмінність.
Для здійснення обов`язкового страхування уряд встановлює порядок і правила його проведення, форми типового договору, особливі умови ліцензування, максимальні розміри страхових сум, тарифи та методику актуарних розрахунків.
Договір страхування – це письмова угода між страхувальником
і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування»).
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок – подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
У статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
У статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ).
Відповідно до пункту 7.38 Методики значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює 0 для нових складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує, зокрема, 5 років-для легкових КТЗ виробництва країн СНД, та 7 років-для інших легкових КТЗ.
У пункті 7.39 Методики визначено, що винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.
Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту(пункт 12.1. статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» . 
Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (пункт 36.6 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ).
Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України).
У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому, деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно – від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.
Аналогічні висновки наведено у постанові Верховного Суду від 19.07.2023 у справі № 758/9052/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року, справа № 154/2094/16-ц, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  згідно постанови Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/3054/2025 від 26.02.2025, яка набрала законної сили 10.03.2025, винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП визнано ОСОБА_1 , та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Також встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Mazda 6, н.з. НОМЕР_2 була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» полісом обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР 225048057, у зв`язку з чим ПАТ «НАСК «Оранта» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПрАТ «УПСК» в розмірі 26 795,87 грн (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля HONDA CR-V, р.н. НОМЕР_1 .).
Власник автомобіля HONDA CR-V, р.н. НОМЕР_1 звернулася до ПрАТ «УПСК» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. Дана заява була розглянута, пошкодження застрахованого автомобіля визнано страховим випадком, у зв`язку з чим на підставі Акту огляду транспортного засобу від 10.02.2025; протоколу (Акту) №303675 огляду колісного транспортного засобу від 18.02.2025; ремонтної калькуляції № 0229970/25 від 06.03.2025; страхового акту № КАСКО 047/214/029970/25/1 та дослідження автотоварознавця №131.25Е_УПСК_2997 від 06.03.2025 було визначено розмір страхового відшкодування, який складає 67 445,01 грн.
Відповідно до платіжної інструкції №162229202 від 25 березня 2025 року, ПрАТ «УПСК» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ТОВ «Юме Авто Центр» в розмірі 67 445,01 грн. 
Також встановлено, що в порядку регресу ПАТ «НАСК «Оранта» перераховано АТ «УПСК» кошти в розмірі 26 798,87 грн, що підтверджується Платіжною інструкцією № 28195 від 13.05.2025 на суму 29 795,87 грн.
Верховний Суд у складі судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року, справа № 686/17155/15-ц, вказав, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Тобто, страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу, а за решту – безпосередній винуватець.
Враховуючи зазначене, страховиком винуватця ДТП – ПАТ «НАСК «Оранта», здійснено виплату страхового відшкодування на користь страховика потерпілого – ПрАТ «УПСК» 27 795,87 грн (вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу) на підставі претензій (заяви), яка містила додатки, зокрема, дослідження автотоварознавця №131.25Е_УПСК_29970 автомобіля HONDA CR-V, р.н. НОМЕР_1 , проведеного за замовлення ПрАТ «УПСК» , згідно якого ринкова вартість автомобіля станом на момент до його пошкодження в даній ДТП складає – 845 649,72 грн, вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає – 67 445,01 грн, вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля в результаті його пошкодження складає – 29 295,87 грн.
Отже, оскільки ПАТ «НАСК «Оранта» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПрАТ «УПСК» у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач як особа, винна у вчиненні ДТП, у порядку суброгації зобов`язаний відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про стягнення виплаченого страхового відшкодування у порядку суброгації у визначеному позивачем розмірі.
Доводи скаржника, що позивач розрахував суму збитку без урахування вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які передбачають врахування фізичного зносу деталей при розрахунку виплати, відхиляються колегією суддів, оскільки, визначаючи розмір збитку, позивач виходив із договору добровільного страхування наземного транспорту №047/078/006302 від 16.07.2024 між ПрАТ «УПСК» та ТОВ «Місто слави», згідно умов якого, при визначенні розміру збитку знос деталей не враховується ( п. 15 Договору), тому на даний договір не поширюються норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Посилання в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не врахував, що на момент ДТП його відповідальність була застрахована, є безпідставними, оскільки вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування у порядку суброгації задовольняються за рахунок винної особи у межах фактичних витрат.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 були предметом апеляційного перегляду, проте суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, оцінив надані позивачем докази та дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із рішенням суду в частині вирішення питання витрат на правничу допомогу, вважаючи, що стягнута сума правової допомоги у розмірі 7 000,00 грн є явно завищеною та не відповідає критеріям розумності .
Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з пунктом третім частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст. 141 ЦПК України). При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані ч.4 ст.141 ЦПК України, визначені також положеннями ч.ч. 6,7,9 ст.141 цього Кодексу.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст. 137, ч.8 ст.141 ЦПК України).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Під час розгляду даної справи судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження витрат понесених на правничу допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги №1/07 від 15.07.2024, укладений між ПрАТ «УПСК» та АО «Ентропія Права», Акт про надання правничої (правової) допомоги № 250 договору про надання правової (правничої) допомоги від 03.07.2015, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер про надання правничої допомоги та платіжну інструкцію №162230260 від 03.07.2025 на суму 7 000,00 грн.
Також судом встановлено, що інтереси позивача представляв адвокат Овчаренко Р.В.
Суд першої інстанції, посилаючись на положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України, дійшов висновку про задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується із вказаним висновком суду, оскільки при визначенні розміру витрат на правничу допомогу у даній справі, суд першої інстанції не врахував співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, зокрема, що вартість послуг за актом про надання правової допомоги складає 7 000,00 грн, а кількість часу витраченого на надання правових послуг складає 7 000,00 год.
Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з обсягу фактично витраченого часу за надані послуги, без зазначення конкретного часу на які саме послуги витрачені адвокатським об`єднанням , колегія суддів дійшла до висновку, що заявлені представником позивача витрати на суму 7 000,00 грн не відповідають критерію розумності, не зовсім є співрозмірними із складністю виконаної роботи, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.
За наведених підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині розподілу витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині до зміни, із зменшенням суми витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 7 000,00 грн. до 3 500,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині до зміни. 
Таким чином, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим по суті позовних вимог, проте суд дійшов помилкового висновку при вирішенні питання розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Однак, оскільки судом першої інстанції невірно вирішено питання розподілу судових витрат, то апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2026 року підлягає зміні в цій частині.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2026 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» витрат на правничу допомогу - змінити, зменшивши суму витрат з 7 000,00 грн. до 3 500,00 грн.
В іншій частині рішенняКорсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча      О.В. Карпенко

Судді    Л.І. Василенко

Т.Л. Фетісова