Дата документу 27.05.2026 Справа № 335/10392/25

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 335/10392/25      Пр. № 22-ц/807/1321/26	Головуючий у 1-й інстанції: Сиротенко В.К. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.
за участі секретаря Бєлової А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2026 року про відмову в задоволенні заяви про компенсацію судових витрат у справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ» (надалі – ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ») до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО» про стягнення заборгованості

 
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ» звернулось до суду з позовом (т.с.1 а.с. 1-77), який в подальшому уточнило (т.с.1 а.с. 54-84) та в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 21179,41 грн., яка складається з заборгованості за спожиту у період з 01.02.2021 року по 31.07.2021 року, з 01.09.2021 року по 31.12.2023 року, з 01.02.2025 року по 28.02.2025 року та з 01.05.2025 року по 31.05.2025 року електричну енергію у розмірі – 20998,82 грн; 3 % річних від суми заборгованості у розмірі 42,59 грн за період з 22.03.2021 року по 23.02.2022 року; суму інфляційних витрат у розмірі 138,00 грн за період з 01.04.2021 року по 23.02.2022 року, стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 3028,00 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Сиротенко В.К. (т.с.1 а.с.78). Ухвалою суду першої інстанції від 27.10.2025 року (т.с.1 а.с.32) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи.
Ухвалою суду першої інстанції від 20.01.2026 року (т.с.1 а.с.120-121) залучено АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО» до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в порядку задоволення клопотання представника позивача, визнати явку третьої особи в судове засідання обов`язковою.
13.03.2026 року до суду першої інстанції надійшло клопотання ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ» про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору; під час вирішення питання про розподіл судових витрат врахувати викладені у заяві обставини щодо відсутності підстав для покладення на позивача витрат на професійну правничу допомогу; судові витрати сторін покласти на кожну із сторін самостійно(т.с.1 а.с. 184-191).
В обґрунтування клопотання позивач зазначав, що у зв`язку з виявленою помилкою оператором системи розподілу здійснено коригування обсягів споживання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , за EIC-кодом точки комерційного обліку 62Z4783389119871. Після проведення відповідного коригування заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту електричну енергію відсутня, а на особовому рахунку відповідача № НОМЕР_1 обліковується переплата. Таким чином, обставини, які стали підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою, на теперішній час відпали, у зв`язку з чим предмет спору між сторонами відсутній. 
13.03.2026 року до суду першої інстанції від представника відповідача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правничу допомогу (т.с.1 а.с. 192-202), в якій просить стягнути з ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ» на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 17500,00 грн.
Ухвалою суду першої інстанції від 16.03.2026 року (т.с.1 а.с. 204-205) у зв`язку з надходженням заяви позивача про закриття провадження у справі з підстав відсутності предмету спору постановлено повернутися на стадію судового розгляду.
31.03.2026 року до суду першої інстанції від представника позивача надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення (т.с.1 а.с. 226-230). 
В обґрунтування заперечень представник позивача посилався на те, що позивач звернувся до суду виключно на підставі офіційних даних комерційного обліку електричної енергії, наданих оператором системи розподілу - АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО», що були долучені до позовної заяви (лист АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО») від 14.07.2025 року за № 055-55.45/1335). Відповідно до п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії саме такі дані є єдиною правовою підставою для формування розрахунків між електропостачальником та споживачем. Отже, звернення позивача до суду було об`єктивно зумовлено наявними на той момент офіційними даними комерційного обліку електричної енергії. У подальшому, під час розгляду справи, оператором системи розподілу було виявлено технічну помилку та здійснено коригування даних, внаслідок чого відпав предмет спору. Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що розподіл судових витрат не є автоматичним та здійснюється з урахуванням обґрунтованості, співмірності витрат і конкретних обставин справи (зокрема, постанова від 25.04.2024 у справі № 918/594/23). У даному випадку позивач діяв добросовісно та на підставі офіційних даних, тоді як припинення спору відбулося виключно внаслідок коригування даних комерційного обліку під час розгляду справи. За таких обставин покладення на позивача витрат на правничу допомогу відповідача суперечило б принципам справедливості, розумності та добросовісності, а тому підстави для їх стягнення відсутні. Крім того, у даному випадку спір припинився виключно внаслідок коригування даних комерційного обліку оператором системи розподілу, а не внаслідок доведення відповідачем своїх заперечень чи його активної процесуальної поведінки. Відповідач не довів, що до моменту звернення позивача до суду ним вживались заходи щодо повідомлення оператора системи розподілу про можливу помилку у показах обліку, як це прямо передбачено п. 8.6.16 Кодексу комерційного обліку електричної енергії. Отже, відповідач не скористався передбаченим законом механізмом врегулювання спірної ситуації, що свідчить про його пасивну поведінку та фактично сприяло виникненню спору. Таким чином, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та припиненням спору.
01.04.2026 року до суду першої інстанції від представника третьої особи надійшло клопотання (т.с.1 а.с.231-242), в якому просила відмовити у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, а також відмовити у задоволенні заяви позивача щодо розподілу судових витрат на кожну сторону окремо. 
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2026 року (т.с.2 а.с.18-19) закрито провадження у цій справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутній предмет спору).
Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області повернути ТОВ «ЗАПОРІЖЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ» (ЄДРПОУ 4209339, місцезнаходження: 69063, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 35) сплачену ним суму судового збору у розмірі 3028,00, згідно з платіжної інструкції № 6252 від 10.09.2025 року на суму 3028,00 грн. 
Вказана ухвала суду першої інстанції набрала законної сили, учасниками цієї справи в апеляційному порядку не оскаржувалась. 

Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2026 року (т.с.2 а.с.20-23) в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Юсубова Е.С. про компенсацію судових витрату цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника Юсубова Е.С. у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с. 28-41) просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву представника відповідача про розподіл судових витрат та стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
В автоматизованому порядку 24.04.2026 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Трофимову Д.А. (т.с.2 а.с.42). Ухвалою апеляційного суду від 24.04.2026 року (т.с.2 а.с.43) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 29.04.2026 року (т.с.2 а.с.46). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 30.04.2026 року (т.с.2 а.с.47), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.2 а.с. 48).
Третя особа АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО»  подало апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі (т.с.2 а.с.62-83).
Позивач ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ» подало апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі (т.с.2 а.с.84-94).
У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі додатково через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч.5 ЦПК України (т.с.2 а.с. 55, 57, 60) відповідач ОСОБА_1 та представник останньої – адвокат Юсубов Е.С. не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. 
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності відповідача ОСОБА_1 та представника останньої – адвоката Юсубова Е.С. за присутності представників: адвоката Скупої Н.О. (позивача ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ» - т.с.2 а.с. 61) та ОСОБА_3 (третьої особи АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО» - т.с.2 а.с. 59).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача та третьої особи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника Юсубова Е.С. у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, рішення, постанови…
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Юсубова Е.С. про компенсацію судових витрат у цій справі, керувався ст.ст. 133, 134, 141, 142, 259, 264, 265, 354 ЦПК Українита виходив з того, що не доведено необґрунтованість дій позивача у даній справі в діях позивача по зверненню до суду. Позивач та представник позивача, діяли в процесі у відповідності до наданих їм прав, передбачених статтями 43, 49 ЦПК України, розпоряджаючись своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 03.04.2026 року провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО» про стягнення заборгованості закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутній предмет спору), оскільки під час судового розгляду було встановлено, що у зв`язку з виявленою помилкою оператором системи розподілу здійснено коригування обсягів споживання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , за EIC-кодом точки комерційного обліку 62Z4783389119871. Після проведення відповідного коригування заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту електричну енергію відсутня, а на особовому рахунку відповідача № НОМЕР_1 обліковується переплата.
Положеннями статті 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Водночас статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частинами першою, третьою статті 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура, засади організації і діяльності якої та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Зазначеним приписам Конституції України кореспондує стаття 15 ЦПК України, положеннями якої передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, а представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відтак, право на правничу допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У відповідності до ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу. Вказаною нормою (частиною 9 ст. 141 ЦПК України) визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 4 ЦПК України, частиною першою статті 55, ст. 124 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, незалежно від обґрунтованості позову.
Разом з тим, відповідно до положень частини 1 статті 44 ЦПК України, суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.
Тобто, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що провадження у справі було закрито внаслідок саме необґрунтованих дій позивача.
Звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок позивача відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу. Сам по собі факт закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат у разі закриття провадження у справі можливе саме у випадку необґрунтованості дій позивача, та звертала увагу, що сам по собі факт закриття провадження у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмету спору, ні свідоме порушення позивачем правил суб`єктної юрисдикції та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 640/1029/18, ухвали Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 906/961/17, від 08.07.2020 у справі № 810/3711/18).
Тобто, стягнення (з позивача) компенсації понесених (відповідачем) витрат, зокрема і витрат на правничу допомогу у разі закриття провадження у справі, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною).
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховний Суд у від 14 січня 2021 року (справа №521/3011/18).
З аналізу зазначених норм вбачається, що обов`язковою умовою є зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними права дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: - подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; - подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; - подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; - необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; - укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Саме по собі звернення з позовом до суду та не забезпечення позивачем явки у судове засідання особисто чи свого представника не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Разом з тим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідачем у цій справі не було доведено, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: - чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив заздалегідь необґрунтований позов; - чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; - чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача; - чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.
Як було правильно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду даної цивільної справи, позивач звернувся до суду на підставі офіційних даних комерційного обліку електричної енергії, наданих оператором системи розподілу - АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО», що були долучені до позовної заяви (лист АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО» від 14.07.2025 року за № 055-55.45/1335). Відповідно до п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ) саме такі дані є єдиною правовою підставою для формування розрахунків між електропостачальником та споживачем.
При цьому, судом першої інстанції також правильно враховано, що позивачем було подано уточнену позовну заяву (т.с. 1 а.с. 54), оскільки в тексті первісної позовної заяви було зазначено невірну адресу споживача (т.с. 1 а.с. 1).
В подальшому, у зв`язку з наданням відповідачем доказів, які суперечили наданим АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО» відомостям про кількість спожитої електричної енергії, за клопотанням позивача до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО».
При цьому, спочатку відповідач та її представник заперечували проти залучення третьої особи, оскільки на думку представника відповідача, позивач мав самостійно вирішити з АТ «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО» питання щодо обсягів спожитої відповідачем електричної енергії. 
В подальшому, під час розгляду справи, оператором системи розподілу було виявлено технічну помилку та здійснено коригування даних, внаслідок чого у програмному комплексі ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ» відобразилося таке корегування і позивачем було встановлено відсутність заборгованості відповідача перед позивачем, відтак позивач звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 
Отже, саме по собі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору не є необґрунтованими діями позивача.
Під час розгляду справи судом першої інстанції жодні дії позивача не визнавалися недобросовісними та не було встановлено зловживання з боку позивача своїми процесуальними правами.
Крім того, заява представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу з позивача не містить доводів і доказів необґрунтованості дій позивача, допущення ним зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, як передбачено ч. 9 ст. 141 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно встановив, що стороною відповідача не доведено необґрунтованість дій позивача у даній справі, в діях позивача по зверненню до суду. Позивач та представник позивача, діяли в процесі у відповідності до наданих їм прав, передбачених статтями 43, 49 ЦПК України, розпоряджаючись своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у заяві представника відповідача про компенсацію судових витрат на професійну правничу допомогу за рахунок позивача слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  є такими, що фактично дублюють доводи заяви сторони відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо компенсування за рахунок позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у цій (т.с. 1 а.с. 192-202), яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції обставин цієї справи та правильного висновку суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування наявності у цій справі саме необґрунтованості дій позивача, допущення ним зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони позивача, як передбачено ч. 9 ст. 141 ЦПК України.
Також, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни ухвали, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання про розподіл та компенсацію судових витрат відповідача у вигляді вищезазначених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановленою з додержанням вимог ЦПК України. 
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. 
Крім того, апеляційним судом встановлено, що відповідач була звільнена від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі в силу вимог закону (при розгляді даного процесуального питання судовий збір не сплачується – зміст ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі – т.с. 2 а.с. 47 зворот).
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова апеляційним судом складена 29.05.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Онищенко Е.А. 	Трофимова Д.А.