ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 липня 2026 року
м. Київ

справа № 548/590/25
провадження № 61-3902св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Полтаваобленерго», Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області, 
треті особи:Хорольський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Друга переяславська державна нотаріальна контора, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Миркушіної Н. С., постанову Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року, ухвалені у складі колегії суддів Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго», Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, треті особи: Хорольський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Друга переяславська державна нотаріальна контора, про скасування арешту з нерухомого майна,
ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (далі - АТ «Полтаваобленерго») та Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (далі - ГУ ДПС у Полтавській області), треті особи: Хорольський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Хорольський ВДВС), Друга переяславська державна нотаріальна контора, про скасування арешту з нерухомого майна.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона є спадкоємцем за законом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Після смерті останнього відкрилася спадщина на майно, яке він успадкував за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого рідного брата ОСОБА_3 , який у свою чергу, разом із ОСОБА_4 , прийняли спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 їхньої матері ОСОБА_5 , яка у свою чергу, разом із ОСОБА_3 прийняли спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 їхнього чоловіка та батька ОСОБА_6 , але юридично не оформили спадкові права. 

Позивач звертала увагу на те, що вона є єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , проте оформити свої спадкові права на спадкове майно не має можливості, оскільки на майно накладено арешт.

У зв`язку з чим просила суд зняти арешт з нерухомого майна, накладеного постановою Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Північно-східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 27 лютого 2020 року, яке належало на праві приватної власності померлому ОСОБА_1 , виключивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером обтяження 35727746 від 28 лютого 2020 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Хорольський районний суд Полтавської області рішенням від 25 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Зняв арешт з нерухомого майна, накладеного постановою Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Північно-східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 27 лютого 2020 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 лютого 2020 року, індексний номер 51392078, яке належало на праві приватної власності померлому ОСОБА_1 , виключивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером обтяження 35727746 від 28 лютого 2020 року.

Полтавський апеляційний суд постановою від 17 лютого 2026 року апеляційну скаргу ГУ ДПС у Полтавській області залишив без задоволення, а рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2025 року - без змін. 

Судові рішення мотивовано тим, що виконавче провадження під час якого було накладено оскаржуваний арешт завершено у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_3 та у подальшому знищено, відповідна постанова сторонами виконавчого провадження не оскаржувалася та є чинною. Позивач не є боржником у виконавчому провадженні, а наявність запису про арешт майна боржника порушує її права як спадкоємця на спадкування спадкового майна після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який, у свою чергу, успадкував спірне майно після смерті свого брата ОСОБА_3 . У зв`язку з чим суди дійшли висновку, що право позивача підлягає судовому захисту в заявлений нею спосіб шляхом знаття арешту з майна.

Також суди зазначали, що ГУ ДПС у Полтавській області є належним відповідачем у справі, оскільки арешт було накладено у виконавчому провадженні з примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки), тобто в інтересах держави, які представляє ГУ ДПС у Полтавській області.

Додатковою постановою від 14 квітня 2026 року Полтавський апеляційний суд заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Стягнув з ГУ ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені останньою під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн.

Проаналізувавши долучені до матеріалів справи докази на підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вони у своїй сукупності свідчать про надання адвокатом послуг зазначених у додатковій угоді та погодження їх вартості, а також про перерахунок позивачем на рахунок адвоката коштів у розмірі 10 000,00 грн. Водночас, врахувавши характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також врахувавши, що адвокат брав участь під час розгляду справи у суді першої інстанції, тобто знайомий з обставинами справи та матеріалами справи, керуючись засадами розумності та справедливості, апеляційний суд дійшов висновку, що вартість наданих послуг у розмірі 10 000,00 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт), а тому вважав за можливе зменшити її вартість до 5 000,00 грн. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

19 березня 2026 року ГУ ДПС у Полтавській області через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2025 року і постанову Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Також ГУ ДПС у Полтавській області 11 травня 2026 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року в цій справі. 

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Зазначає, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а також не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, постановах Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 227/5540/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16. 

Касаційну скаргу мотивовано тим, що арешт на майно ОСОБА_1 накладено Хорольським ВДВС у межах виконавчого провадження, тому ГУ ДПС у Полтавській області не є належним відповідачем у цій справі. Належним відповідачем у цій справі є Хорольський ВДВС.

Крім того, звертає увагу на те, що суди не взяли до уваги наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати податків, у зв`язку з чим відсутні законні підстави для зняття арешту з нерухомого майна, що належало померлому ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі на додаткову постанову апеляційного суду ГУ ДПС у Полтавській області зазначає, що, стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн, суд апеляційної інстанції не врахував те, що надані позивачем до матеріалів справи квитанції про переказ грошових коштів за правову допомогу не містять відомостей за які саме послуги були здійснені відповідні платежі та у якій саме справі, у зв`язку з чим не можуть вважатися належними та допустимими доказами понесення таких витрат. Заявник вважає, що витрати на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн належним чином не підтверджені.

Доводи інших учасників справи

У травні 2026 році ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ГУ ДПС у Полтавській області, подану на судові рішення по суті вирішення позовних вимог, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законне та обґрунтоване судове рішення про задоволення позовних вимог та зняття арешту зі спірного майна, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

У травні 2026 році ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ГУ ДПС у Полтавській області, подану на додаткову постанову про розподіл витрат на правову допомогу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а додаткову постанову апеляційного суду залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ГУ ДПС у Полтавській області на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2025 року і постанову Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року та витребував її матеріали з Хорольського районного суду Полтавської області.

Справа надійшла до Верховного Суду 04 травня 2026 року.

Верховний Суд ухвалою від 25 травня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ГУ ДПС у Полтавській області на додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

28 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Другої переяславської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_2 (спадкова справа № 215/2022), який у свою чергу прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого рідного брата ОСОБА_3 , який у свою чергу разом із ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 їхньої матері ОСОБА_5 , яка у свою чергу разом із ОСОБА_3 прийняли спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 їхнього чоловіка та батька ОСОБА_6 , але юридично не оформили спадкові права (т. 1, а. с. 26).

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 березня 2021 року, серія НОМЕР_1 , а факт смерті чоловіка позивача ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 серпня 2022 року, серія НОМЕР_2 (т. 1, а. с. 23, 25).

Державний нотаріус Другої переяславської державної нотаріальної контори відмовила позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_2 у спадковій справі № 215/2022, у зв`язку з наявністю арешту на все нерухоме майно, що належало ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 28).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 вересня 2024 року № 396990027, сформованої щодо суб`єкта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , на все спадкове майно, що належало за життя на праві власності ОСОБА_3 , накладено арешт постановою старшого державного виконавця Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Північно-східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Сальнік О. В. від 27 лютого 2020 року у межах виконавчого провадження № НОМЕР_4, обтяження № 35727746 (т. 1, а. с. 29-31).

Під час перевірки наявності та статусу зазначеного виконавчого провадження через Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень встановлено, що виконавче провадження № НОМЕР_4 закінчено.

Відповідно до листа Хорольського ВДВС від 12 листопада 2024 року № 24.15-9/28784 встановлено, що на виконанні у ВДВС Хорольського РУЮ перебувало зведене виконавче провадження № 541905073, до складу якого входили:

- ВП № НОМЕР_5 з виконання вимоги № Ф-57У, виданої ГУ ДФС у Полтавській області, про стягнення з ОСОБА_1 недоїмки в сумі 24 537,09 грн, штрафу в сумі 629,40 грн та пені в сумі 1 989,25 грн, а всього - 24 155,74 грн;

- ВП № НОМЕР_4 з виконання судового наказу № 548/1738/19, виданого 05 листопада 2019 року Хорольським районним судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Полтаваобленерго» заборгованості за спожиту електричну енергію (за період з листопада 2016 року до червня 2017 року) у сумі 2 082,76 грн, 3 % річних у сумі 132,28 грн, інфляційних нарахувань у сумі 508,63 грн та судового збору в сумі 192,10 грн, всього - 2 915,77 грн;

- ВП № НОМЕР_6 з виконання вимоги № Ф-57У, виданої 07 лютого 2020 року ГУ ДФС у Полтавській області про стягнення з ФОП ОСОБА_1 недоїмки у сумі 8 187,87 грн, штрафу в сумі 734,95 грн та пені в сумі 21 727,17 грн, всього - 30 649,99 грн.

27 лютого 2020 року у межах зведеного виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника та зареєстровано обтяження на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 .

27 березня 2021 року виконавчі провадження, у тому числі й виконавче провадження № НОМЕР_4, на підставі пункту 3 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку зі смертю боржника, були закінчені. 

Однак, арешт з майна ОСОБА_3 знято не було, оскільки ним як боржником не сплачені борги, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, що передбачено частиною першою статті 40 Законом України «Про виконавче провадження» (т. 1, а. с. 34, 35).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги ГУ ДПС у Полтавській області на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Підставою для звернення позивача до суду з цим позовом стало порушення її права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке вона успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 , який, у свою чергу, успадкував після смерті свого брата ОСОБА_1 , у зв`язку з наявністю зареєстрованого арешту на спадковому майні.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Водночас незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 214/2305/20 (провадження № 61-19730св21).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на момент виникнення спірних правовідносин регулювалися Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: прийняття постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; прийняття постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 

За вимогами частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема: надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (зокрема від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

У пункті 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Враховуючи те, що під час перебування на виконанні виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_3 боргів, кошти на їх погашення (у тому числі й на погашення виконавчого збору) в повному обсязі сплачені не були, то у державного виконавця на момент прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника були відсутні законні підстави для зняття арешту зі спірного майна.

У зв`язку з чим, такий арешт може бути знятий за рішенням суду відповідно до частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Щодо наявності підстав для зняття оскаржуваного арешту, колегія суддів керується таким.

Як встановили суди, позивач є спадкоємцем за законом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яке він, у свою чергу, успадкував після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого рідного брата ОСОБА_3 , однак юридично не оформив, у зв`язку з наявністю арешту на всьому спадковому майні ОСОБА_3 , який був боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_4.

Зазначене виконавче провадження закінчено на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_3 .

Отже, права позивача ОСОБА_1 як спадкоємиці після смерті чоловіка ОСОБА_2 спірного майна порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з спадкового майна.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, встановили факт невизнання та обмеження права позивача на спірне майно. Позивач правильно обрала спосіб захисту своїх прав, заявила позовні вимоги до належних відповідачів, які у повному обсязі та правильно розглянули суди попередніх інстанцій.

Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що міститься в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Враховуючи те, що позивач як спадкоємець першої черги за законом у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 до складу якого входить майно, яке обтяжене арештом у межах виконавчого провадження, а також враховуючи те, що виконавче провадження завершено та знищено, відповідна постанова сторонами виконавчого провадження не оскаржувалася та є чинною, позивач ОСОБА_1 не є боржником у вказаному виконавчому провадженні, а накладений арешт перешкоджає її правам на вільне володіння, розпорядження та користування майном, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та зняття спірного арешту зі спадкового майна.

ГУ ДПС у Полтавській області оспорює судові рішення, посилаючись на те, що не є належним відповідачем у цій справі. При цьому заявник у касаційній скарзі посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, постановах Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 227/5540/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 227/5540/18 сформульовано висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

У справі, що переглядається, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ГУ ДПС у Полтавській області є належним відповідачем у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів з огляду на таке.

Як встановили суди до складу зведеного виконавчого провадження входило, у тому числі, і виконавче провадження з виконання вимоги № Ф-57У, виданої ГУ ДФС у Полтавській області про стягнення з ОСОБА_3 недоїмки в сумі 24 537,09 грн, штрафу в сумі 629,40 грн та пені в сумі 1 989,25 грн, а всього - 24 155,74 грн.

Відповідно до статті 41.1.1 Податкового кодексу (далі - ПК) України контролюючими органами, зокрема, є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

ГУ ДПС у Полтавській області є контролюючим органом, що забезпечує сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом, здійснює погашення податкового боргу, стягнення недоїмки із сплати єдиного внеску та інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно зі статтею 41.4 ПК України органами стягнення є виключно контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 цього пункту, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці в межах своїх повноважень.
Тобто в справах про стягнення недоїмки зі сплати єдиного внеску та інших платежів податкові органи є органами стягнення, як і державні виконавці в межах своїх повноважень.

Відповідно, спір про зняття арешту, накладеного на майно в межах виконавчого провадження про стягнення недоїмки зі сплати Єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування безпосередньо стосується прав та обов`язків податкового органу, тому ГУ ДПС у Полтавській області є належним співвідповідачем у цій справі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 травня 2025 року у справі № 524/6581/23, від 08 грудня 2022 року в справі № 331/1383/20.

У зв`язку з чим Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що ГУ ДПС у Полтавській області є неналежним відповідачем у цій справі.

Також Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про залишення судами попередніх інстанцій факту наявності у ОСОБА_3 заборгованості зі сплати податків, оскільки виконавче провадження, в якому було накладено арешт, є завершеним. Крім того, колегія суддів враховує те, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про оскарження постанови про завершення виконавчого провадження, а отже дана постанова є чинною та правильно була врахована судами попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи. 

Також матеріали справи не містять доказів про звернення ГУ ДПС у Полтавській області, у передбачені статтею 1281 ЦК України строки, до відповідної державної нотаріальної контори з відповідними заявами про встановлення кола спадкоємців після померлого боржника ОСОБА_1 , чи до його спадкоємця брата ОСОБА_2 , а також й до позивача як спадкоємиці ОСОБА_2 з вимогою сплатити борг. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до державного виконавця з заявою щодо заміни сторони виконавчого провадження у зв`язку із смертю боржника.

У зв`язку з чим правильні є висновки судів попередніх інстанцій про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

У зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Щодо касаційної скарги ГУ ДПС у Полтавській області на додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За змістом статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, керуючись умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до частин третьої та восьмої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16 (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (mutatis mutandis рішення від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 268).

Як відомо з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила суд стягнути з ГУ ДПС у Полтавській області на її користь, понесені витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, позивач надала такі документи:

- договір про надання професійної правничої від 16 жовтня 2024 року № 33-24, укладений між адвокатом Яценко І. В. та ОСОБА_1 ;
- додаткову угоду від 10 грудня 2025 року № 2 до договору про надання професійної правничої допомоги від 16 жовтня 2024 року № 33-24, відповідно до якої адвокат зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у Полтавському апеляційному суді у справі 548/590/25. Вартість послуг адвоката розраховується, керуючись вартості погодинної роботи адвоката у розмірі 2 000,00 грн та розраховується наступним чином: вид послуги - ознайомлення із апеляційною скаргою, поданою ГУ ДПС у Полтавській області до Полтавського апеляційного суду у справі № 548/590/25, час - 2 год, вартість 4 000,00 грн; підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу, час - 3 год, вартість 6 000,00 грн.

- попередній розрахунок суми витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у справі № 548/590/25, яка становить 10 000,00 грн (за ознайомлення із апеляційною скаргою ГУ ДПС у Полтавській області та подання відзиву на апеляційну скаргу);

- квитанції про сплату Костенко І. В. на картковий рахунок Яценко І. В. 10 000,00 грн. 

Після ухвалення постанови апеляційним судом 03 березня 2026 року ОСОБА_1 на адресу Полтавського апеляційного суду через систему «Електронний суд» подала заява про ухвалення додаткового рішення.

09 березня 2026 року ГУ ДПС у Полтавській області подало клопотання, в якому просило відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що заявлена сума витрат на професійну допомогу є явно завищеною, неспівмірною зі складністю справи, обсягом фактично виконаних дій та не відповідає принцам розумності, необхідності. 

Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції обґрунтовано керувався тим, що позов задоволено, позивач подала належні та допустимі докази на підтвердження фактичного понесення нею відповідних витрат.

Врахувавши, заперечення відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а також складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, характеру та значимості вчинених процесуальних дій, а також критерії розумності та співмірності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для компенсації позивачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Розмір витрат є справедливим, незавищеним і співмірним з тим обсягом наданих послуг (виконаних робіт) та якістю наданих послуг.
Доводи касаційної скарги про те, що надані позивачем квитанції про переказ грошових коштів за правову допомогу не містять відомостей за які саме послуги були здійсненні відповідні платежі та у якій саме справі, у зв`язку з чим не можуть вважатися належними та допустимими доказами понесення таких витрат, колегія суддів відхиляє, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (додаткові постанови Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 873/244/21, від 19 липня 2022 року у справі № 910/6807/21, від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22).

За таких обставин додаткове рішення суду апеляційної інстанції, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної додаткової постанови апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Щодо клопотання ГУ ДПС у Полтавській області про розгляд справи за їхньої участі

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі. 

Отже, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право особи бути присутньою під час розгляду справи може бути реалізовано у разі розгляду такої справи у відкритому судовому засіданні, у всіх інших випадках присутність інших осіб при розгляді справи у порядку письмового провадження чинним ЦПК України не передбачено.

Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку. 

Сторона відповідачів реалізувала свої процесуальні права, які відповідають принципу змагальності на стадії касаційного перегляду справи, шляхом викладення своєї позиції у касаційних скаргах. Клопотання про розгляд справи судом касаційної інстанції за участю відповідача не містить обґрунтувань того, які ще важливі для справи пояснення може надати відповідач лише особисто в суді, окрім тих, які викладені письмово. 
Верховний Суд, враховуючи викладене, керуючись повноваженнями суду касаційної інстанції, який не може встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами, оцінивши характер спору та суть правового питання, яке підлягає вирішенню у розглядуваній справі, вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, тобто за наявними у ній матеріалами. Верховний Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з доводами іншої сторони, та висловлювати у письмовому вигляді свої міркування відповідно до вимог ЦПК України.

Ураховуючи викладене та зважаючи на відсутність необхідності виклику учасників справи для надання пояснень з огляду на обставини справи, Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання ГУ ДПС у Полтавській області.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області про розгляд справи за участю заявника відмовити.

Касаційні скарги Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2025 року, та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров 

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко