ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року
м. Київ
справа № 990/61/26
провадження № 11-116заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гімона М. М.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу № 990/61/26 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 березня 2026 року (судді Желтобрюх І. Л., Блажівська Н. Є., Васильєва І. А., Шишов О. О., Яковенко М. М.),
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 05 березня 2026 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, заявник) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада, відповідач), у якому просив:
- визнати рішення ВРП від 05 лютого 2026 року № 164/0/15-26 за скаргою ОСОБА_1 про відмову в порушенні дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарного інспектора служби дисциплінарних інспекторів ВРП ОСОБА_2 протиправним і скасувати його;
- зобов`язати ВРП повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 січня 2026 року стосовно дисциплінарного інспектора ВРП ОСОБА_2 ;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі.
2. На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що ВРП дійшла безпідставного висновку про відсутність у діях дисциплінарного інспектора ознак дисциплінарного проступку, адже наведені у заяві доводи об`єктивно підтверджують зворотне. Крім того, ВРП вдалася до оцінки тяжкості проступку після чого фактично вирішила питання про звільнення винного від відповідальності, що є порушенням стадій процедури здійснення дисциплінарних проваджень.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
3. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 09 березня 2026 року відмовив у відкритті провадження в цій адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки розгляд цього спору перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та взагалі не підлягає розгляду судами.
4. Судове рішення вмотивоване тим, що оцінювати дії дисциплінарного інспектора Ради під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні його до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки саме для цієї посадової особи, а не для скаржника. Тому правом на оскарження дій / рішень ВРП в межах розгляду дисциплінарної скарги наділені лише суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом. Водночас роль скаржника у поданні дисциплінарної скарги до ВРП зводиться до інформування компетентного органу про можливі факти неналежного виконання службових обов`язків посадовою особою.
5. За висновком суду, оспорюване в цій справі рішення ВРП не породжує, не змінює і не припиняє прав чи обов`язків позивача. Зазначене рішення щодо позивача не застосоване, позивач не є учасником правовідносин, у яких це рішення застосовується, що унеможливлює оскарження в судовому порядку зазначеного рішення ВРП позивачем.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог 
6. Позивач не погодився із таким судовим рішенням і звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
7. Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції, позивач наполягає на тому, що він є безпосереднім учасником дисциплінарного провадження, що підтверджувала сама ВРП у своїх відповідях, направлених за зверненням позивача. Крім того, безпосередньо у пункті 27.3 Регламенту ВРП, затвердженого її рішенням від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент), визначено, що скаржники є учасниками дисциплінарного провадження.
8.  ОСОБА_1 доводить, що право на судове оскарження рішення ВРП надано йому як Конституцією України, так і статтею 35 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII). Водночас суд, мотивуючи своє рішення, не зазначив конкретних норм, які обмежують таке право.
9. Вважає безпідставним посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2023 року в справі № 990/73/23 з огляду на відмінність як предмета спору, так і фактичних обставин.
10. Наполягає на тому, що рішення ВРП порушує його права як ініціатора дисциплінарного провадження. Протиправна поведінка дисциплінарного інспектора ВРП як державного службовця нівелює існування інституту відповідальності суддів за порушення ними вимог закону, взагалі знецінює роль держави в особі її інститутів, які не спроможні регулювати правовідносини, пов`язані із негативною реалізацією права на доступ до правосуддя. У свою чергу, за доводами позивача, це є порушенням його права на належне державне управління (урядування), яке є фундаментальним правом громадянина у демократичному суспільстві. Таке право, зокрема, передбачає дотримання державними службовцями визначених законом процедур, пов`язаних із реалізацією громадянами передбачених законом прав, у його випадку - права на оскарження незаконних дій судді.
11. З посиланням на постанову Верховного Суду у справі № 522/3665/17 позивач вважає, що має законний інтерес, який підлягає судовому захисту. Натомість суд першої інстанції як не спростував жодного із наведених тверджень, так і не навів аргументів невідповідності обставин справи критеріям законного інтересу. Крім того, відмова у відкритті провадження у цій справі порушила його право на доступ до правосуддя, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги позивача
12. ВРП у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду - без змін, вважаючи її законною і обґрунтованою.
13. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач (ініціатор дисциплінарного провадження) не наділений правом на оскарження рішення ВРП про відмову в порушенні дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарного інспектора.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
14. Велика Палата Верховного Суду, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, дійшла таких висновків. 
15. Згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
16. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
17. Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
18. Частина перша статті 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
19. За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити у передбачений процесуальним законом спосіб.
20. Для розуміння меж права звернення до адміністративного суду слід мати на увазі роз`яснення Конституційного Суду України, що «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, має той самий зміст, що й «охоронюваний законом інтерес». У свою чергу, «охоронюваний законом інтерес» характеризується тим, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; 
д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; 
є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним 
(див. Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004).
21. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване, зокрема, у нормах КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права. Ідеться про реально існуючі порушення індивідуально виражених прав (законного інтересу) особи, яка звертається до суду за захистом.
22. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
23. За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП.
24. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП визначені у статті 266 КАС України. Відповідно до частини першої цієї статті її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень ВРП, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; 5) законності бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроєкту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
25. З метою усунення прогалин національного законодавства, на які звернув увагу ЄСПЛ у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», Верховна Рада України прийняла Закон № 1798-VІІІ,відповідно до частини першої статті 1 якого ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
26. Згідно із частиною п`ятою статті 27 Закону № 1798-VIII у секретаріаті ВРП діє служба дисциплінарних інспекторів, правовий статус якої визначається 
статтею 29-1 цього Закону.
27. Частина друга статті 29-2 Закону № 1798-VIII встановлює, що правовий статус дисциплінарних інспекторів визначається Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Особливості діяльності дисциплінарних інспекторів визначаються цим Законом та Положенням про службу дисциплінарних інспекторів.
28. Статтею 64 Закону № 889-VIII передбачено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.
29. ВРП затвердила Положення про службу дисциплінарних інспекторів ВРП рішенням від 19 грудня 2024 року № 3713/0/15-24 (далі - Положення), яке визначає порядок створення, фінансування, взаємодії служби дисциплінарних інспекторів ВРП (далі - служба дисциплінарних інспекторів, Служба) з іншими органами ВРП та процедури її діяльності.
30. За пунктами 5.1, 5.2 Положення правовий статус дисциплінарних інспекторів визначається Законом № 889-VIII з урахуванням особливостей, визначених Законом № 1798-VIII. Особливості діяльності дисциплінарних інспекторів визначаються Законом № 1798-VIII та Положенням.
31. Відповідно до пункту 7.6 Положення питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності керівника Служби, заступника керівника Служби, дисциплінарного інспектора, про закриття дисциплінарного провадження вирішує ВРП відповідно до її Регламенту.
32. Регламент у главі 26 встановлює порядок розгляду Радою питань про призначення, переведення, оцінювання, присвоєння рангу державного службовця, дисциплінарну відповідальність, звільнення стосовно осіб, суб`єктом призначення яких є Рада.
33. Зі змісту зазначеної глави Регламенту можна виокремити такі положення, що стосуються контексту спірних у цій справі правовідносин. Порушення або відмова в порушенні дисциплінарного провадження стосовно осіб, суб`єктом призначення яких є Рада, притягнення їх до дисциплінарної відповідальності або закриття дисциплінарного провадження, а також їх звільнення здійснюються за рішенням Ради. Дисциплінарне провадження стосовно дисциплінарного інспектора Ради здійснюється відповідно до Закону № 889-VIII з урахуванням особливостей, визначених Законом № 1798-VIII та Порядком здійснення дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарних інспекторів, заступника керівника служби дисциплінарних інспекторів ВРП. Скарга (заява, звернення) на дії осіб, суб`єктом призначення яких є Рада, передаються члену Ради, визначеному автоматизованою системою розподілу справ, для підготовки відповідного проєкту рішення Ради протягом десяти днів із моменту надходження до Ради заяви / подання, скарги, звернення, пропозиції. Питання про порушення дисциплінарного провадження або відмову в порушенні дисциплінарного провадження, притягнення до дисциплінарної відповідальності або закриття дисциплінарного провадження розглядаються Радою на засіданні у пленарному складі в порядку, визначеному пунктом 10.4 Регламенту. У рішенні Ради про порушення або відмову в порушенні дисциплінарного провадження зазначаються, зокрема, підстава або про відсутність підстав для порушення дисциплінарного провадження з відображенням конкретних фактів або із зазначенням про відсутність фактів, які свідчать про наявність або відсутність у діях особи ознак дисциплінарного проступку.
34. Отже, дисциплінарне провадження щодо дисциплінарного інспектора ВРП здійснюється суб`єктом його призначення - Радою відповідно до Закону № 889-VIII з урахуванням особливостей, визначених Законом № 1798-VIII та Порядком здійснення дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарних інспекторів, з урахуванням особливостей правового регулювання державної служби в системі правосуддя, визначених законодавством.
35. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення ВРП від 05 лютого 2026 року № 164/0/15-26 є актом індивідуальної дії, оскільки визначає права та обов`язки конкретної особи -дисциплінарного інспектора ОСОБА_2 .
36. Індивідуальний акт ? це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України). 
37. В абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що 
«…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
38. Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
39. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
40. Положення частини першої статті 78 Закону № 889-VIII визначають, що рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено державними службовцями до суду.
41. Отож і нормами Закону № 889-VIII передбачено право на судове оскарження виключно для державних службовців щодо прийнятих стосовно них рішень про накладення дисциплінарного стягнення, а не для скаржників, які ініціювали розгляд дисциплінарної справи.
42. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що позивач хоча і наділений правом подати скаргу на дії або бездіяльність дисциплінарного інспектора Ради та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення цієї посадової особи до дисциплінарної відповідальності. 
43. Подання дисциплінарної скарги не є і не може бути способом захисту прав скаржника в інших правовідносинах, факт притягнення чи непритягнення дисциплінарного інспектора Ради до дисциплінарної відповідальності не призводить до зміни обсягу прав і обов`язків скаржника в матеріальних чи процесуальних правовідносинах, учасником яких є скаржник. Роль скаржника у поданні дисциплінарної скарги до ВРП зводиться до інформування компетентного органу про можливі факти неналежного виконання службових обов`язків посадовою особою системи правосуддя, призначення якої (особи) віднесено до повноважень ВРП. Водночас саме Рада самостійно вирішує питання як про наявність чи відсутність підстав для порушення дисциплінарного провадження, так і про наявність чи відсутність підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності такої особи.
44. Оскаржуване в цій справі рішення ВРП не породжує, не змінює і не припиняє прав чи обов`язків позивача, зазначене рішення щодо позивача не застосоване, позивач не є учасником правовідносин, в яких це рішення застосовується, що унеможливлює оскарження в судовому порядку цього акта Ради позивачем.
45. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією із цілей таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема як у цій справі. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.
46. З таким підходом Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 990/472/25 (постанова від 09 квітня 2026 року), правовідносини у якій є подібними: стосуються оскарження заявником скарги рішення ВРП про відмову в порушенні дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарного інспектора.
47. Велика Палата Верховного Суду вважає недоречними доводи позивача про те, що він є учасником дисциплінарного провадження в розумінні пункту 27.3 Регламенту і такий статус за ним визнавала сама ВРП. Статус скаржника як ініціатора дисциплінарного провадження і наявність у нього у зв`язку із цим відповідних прав на ознайомлення з матеріалами дисциплінарного провадження не свідчить про те, що після прийняття ВРП рішення за його скаргою він продовжує бути учасником такого дисциплінарного провадження з правом на подальший контроль за прийнятими рішеннями ВРП.
48. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відмова у відкритті провадження спричинила обмеження доступу до правосуддя, то Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на практику ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним, воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, крім того, необхідно обґрунтувати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
49. У контексті зазначеного не можна погодитися з доводами скаржника й про те, що суд обмежив його право на доступ до суду. Судове рішення суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження зумовлене не небажанням суду з якихось причин розглядати позовні вимоги ОСОБА_1 , а тим, що позивач не дотримався установлених законом порядку та умов звернення до суду за захистом порушеного права. У цілому право позивача на звернення до суду ніким не було обмежене.
50. Приписи статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України, які гарантують і передбачають право на судовий захист і можливість звернення до суду за захистом порушеного права, вимагають воднораз, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим, і таке порушення прав має бути реальним, а не ілюзорним, має стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
51. Відтак звернення до адміністративного суду за захистом «порушеного права» у сфері публічно-правових відносин передбачає спочатку реальне його [«права»] існування (тобто яке випливає з нормативно-правового регулювання; яке можна довести), відтак - реальне його [права] порушення з боку суб`єкта владних повноважень; таким, що спричиняє настання юридичних наслідків безпосередньо для особи, яка звертається до суду.
52. Звернення особи (громадянина) шляхом подання скарги до державного органу, яким у нашому випадку є ВРП, з проханням про «втілення» відповідних приписів Закону № 1798-VIII не може позиціонуватися (використовуватися) як спосіб змусити державний орган діяти певним чином, як і не наділяє у такий спосіб цю особу (заявника) «суб`єктністю» у правовідносинах (процесах), які апріорі цього не передбачають.
53. Також не можна погодитися з доводами позивача про порушення його права на належне державне управління (урядування), яке є фундаментальним правом громадянина у демократичному суспільстві. За наявної в цій справі ситуації позивач, звертаючись до адміністративного суду, переконує у неналежному розгляді своєї скарги та вимагає повторного її розгляду, намагається в такий спосіб захистити не право на належний розгляд скарги, а за посередництвом адміністративного суду домогтися того, щоб ВРП реалізувала свої повноваження в частині притягнення дисциплінарного інспектора до відповідальності.
54. Зазначене унеможливлює висновок про те, що позивач захищає саме свій «законний інтерес», адже останній він вбачає у спонуканні державного органу до застосування дисциплінарних заходів до іншої особи, що, однак, не є тим індивідуалізованим (персоніфікованим) правом чи інтересом, який захищає суд в розумінні статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України.
55. Такий висновок не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №522/3665/17, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі.
56. У контексті наведеного Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що форму юрисдикційного захисту визначає (диктує) зміст порушеного права. Останнє визначається насамперед на основі нормативно-правового регулювання відносин, з яких виник спір. Подання скарги щодо дисциплінарного інспектора не передбачає надання заявнику певної «суб`єктності» у публічних правовідносинах, які стосуються діяльності ВРП і служби дисциплінарних інспекторів, зокрема в частині притягнення дисциплінарного інспектора до відповідальності. 
57. З цієї причини подання скарги як спосіб звернення громадянина до державного органу не змінить змісту цих правовідносин, як і не створить умов (ситуації), за яких (якої) - коли скарга не спричинить очікуваного (бажаного) результату - виникне право на захист «порушеного права» шляхом вимоги про «повторний розгляд скарги», під яким імпліцитно закріплена вимога (бажання) отримати правову оцінку суду щодо викладених у скарзі ОСОБА_1 обставин наявності в діях дисциплінарного інспектора складу дисциплінарного порушення.
58. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
59. У контексті цих правовідносин поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.
60. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України. Оскільки спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду, суд обґрунтовано не вказав, до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.
61. Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків, яких дійшов суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
62. Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
63. Велика Палата Верховного Суду вважає, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 березня 2026 року в адміністративній справі № 990/61/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді:	О. О. Банасько О. В. Білоконь А. А. Ємець Л. Ю. Кишакевич В. В. Король О. В. Кривенда  М. В. Мазур		Н. М. Мартинюк К. М. Пільков С. О. Погрібний Н. С. Стефанів О. В. Ступак М. Ю. Тітов І. В. Ткач В. Ю. Уркевич