ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 461/1074/16-к
провадження № 51-3828км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 
(у режимі відеоконференції),
потерпілого ОСОБА_7 , (у режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_8 , який брав участь під час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 червня 2025 року стосовно ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140050003577, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше неодноразово судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Галицького районного суду м. Львова від 10 січня 2017 року  ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 186 КК і виправдано через недоведеність вчинення ним цього кримінального правопорушення.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_9 не обирався.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Речові докази відсутні.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_9 у тому, що він 5 вересня 2015 року близько 06:10 на пл. Різні, 13 у м. Львові, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою із ОСОБА_10 , з метою викрадення чужого майна, умисно, повторно, застосувавши до ОСОБА_7 насильство, заподіяв йому удари руками по обличчю та відкрито заволодів мобільним телефоном марки «LenovoА369і» із чохлом, картою пам`яті, сім-картами операторів «Київстар» і «Лайф» та коштами на мобільному рахунку, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1445 грн.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 червня 2025 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні  ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_9 - без змін. 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення положень кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувану ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Аргументуючи свої вимоги, стверджує, що апеляційний суд, усупереч вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), провів розгляд кримінального провадження формально, без належного з`ясування всіх обставин справи та ретельної перевірки доводів апеляційної скарги прокурора, внаслідок чого постановив незаконне та необґрунтоване судове рішення.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам сторони обвинувачення про наявність у матеріалах провадження доказів винуватості ОСОБА_9 та не спростував їх. Зокрема, поза увагою суду залишилися показання потерпілого ОСОБА_7 , який підтвердив, що обвинувачений завдав йому ударів і відкрито викрав мобільний телефон, передавши його іншій особі, після чого перешкоджав переслідуванню співучасника. При цьому прокурор зауважує, що іншого співучасника за вчинення цього кримінального правопорушення засуджено вироком суду в межах іншого провадження. 
На думку прокурора не врахував суд і показань ОСОБА_9 про те, що він завдав ОСОБА_7 ляпаса та отримав удар у відповідь, при цьому зазначав, що мобільний телефон потерпілий віддав на вимогу ОСОБА_10 . 
Крім того, сторона обвинувачення вказує, що суди попередніх інстанцій усупереч правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі 228/1158/16-к (провадження № 13-28кс19), Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду у справі (провадження № 552/2540/20), встановивши, що обвинувачений заподіяв удари ОСОБА_7 , не забезпечили належного захисту прав неповнолітнього потерпілого і не вирішили питання про перекваліфікацію дій ОСОБА_9 із частини другої статті 186 на частину першу статті 126 КК.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор  ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити. 
Захисник  ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення касаційної скарги прокурора та просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без зміни. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, позиції прокурора, потерпілого, захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з огляду на таке.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, відповідно до статті 438 КПК, є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
За приписами статті 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту статті 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості 
й умотивованості судового рішення, вбачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим 
є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної 
главою 31 КПК процедури повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (це передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам провадження та дослідженим у судовому засіданні доказам), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідатиме вимогам статей 370, 419 або 420 цього Кодексу.
Така перевірка повинна бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне і справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд та перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.
Відповідно до вимог статті 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції. У своєму рішенні апеляційний суд повинен проаналізувати доводи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь, переконливо аргументувавши свою позицію. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
За практикою Європейського суду з прав людини, суди зобов`язані наводити мотиви своїх рішень, хоча цей обов`язок не означає необхідності детально відповідати на кожен довід сторони. Водночас із рішення має бути зрозуміло, що суд розглянув істотні питання справи та надав відповідь на доводи, які могли вплинути на результат провадження.
Однак апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_9 , не дотримався наведених законодавчих приписів.
Так, Галицький районний суд м. Львова вироком від 10 січня 2017 року визнав ОСОБА_9 невинуватим і виправдав за частиною другою статті 186 КК через недоведеність вчинення ним цього кримінального правопорушення.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі сторона обвинувачення просила скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 КК, і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Свої вимоги прокурор аргументував тим, що вирок є незаконним і необґрунтованим у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю викладених у ньому висновків фактичним обставинам кримінального провадження та допущеними істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Зазначав, що суд першої інстанції усупереч вимогам статті 374 КПК не спростував доказів обвинувачення, зокрема показань потерпілого ОСОБА_7 , який підтвердив, що саме ОСОБА_9 завдав йому ударів, відібрав мобільний телефон і передав його ОСОБА_10 , перешкоджав переслідуванню співучасника. 
Водночас у своєму рішенні суд послався на показання ОСОБА_9 , який заперечив заволодіння мобільним телефоном потерпілого, однак підтвердив факт заподіяння йому ударів та пояснив, що саме ОСОБА_10 заволодів телефоном ОСОБА_7 і втік.
До того ж прокурор вказував, що суд безпідставно відмовив у клопотанні сторони обвинувачення про долучення до матеріалів провадження вироку стосовно ОСОБА_10 , засудженого за вчинення цього ж злочину за попередньою змовою з ОСОБА_9 .
Щоб проаналізувати зазначені обставини прокурор просив допитати потерпілого, обвинуваченого, дослідити письмові докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, а також вирок стосовно ОСОБА_10 .
Апеляційний суд залишив без задоволення скаргу прокурора, вважаючи вирок суду першої інстанції про визнання ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 КК, і про його виправдання законним та обґрунтованим. Суд погодився, що сторона обвинувачення не довела вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважав правильними висновки місцевого суду про існування обґрунтованого сумніву щодо наявності в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 КК.
За результатом апеляційного розгляду цей суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не допустив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити ухваленню справедливого вироку.
Проте, залишаючи вирок суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив та не проаналізував усіх доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення.
Зокрема, твердження прокурора стосовно показань потерпілого ОСОБА_7 , який підтвердив, що саме ОСОБА_9 завдав йому ударів, відібрав мобільний телефон і передав його ОСОБА_10 , перешкоджав переслідуванню співучасника, цей суд взагалі залишив без відповіді.
Ухвалюючи рішення, апеляційний суд врахував показання ОСОБА_9 в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду, а також відобразив показання потерпілого ОСОБА_7 в судовому засіданні місцевого суду та надані стороною обвинувачення докази, а саме: ксерокопію коробки мобільного телефону моделі «Lenovo A369I», чорного кольору і висновок медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп`яніння від 5 вересня 2015 року № 001350, яким встановлено, що ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння. 
Однак суд апеляційної інстанції, відобразивши у вироку показання потерпілого, не проаналізував суті їх змісту та не оцінив відповідно до статей 84, 85, 86, 94 КПК. 
Системний аналіз положень статей 84, 85, 86 та 94 КПК вказує на те, що показання потерпілого є самостійним процесуальним джерелом доказів. Вони підлягають обов`язковій судовій оцінці за критеріями належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку з іншими доказами. Ігнорування або неналежна оцінка цих показань є порушенням процесуальних норм.
Процесуальний закон не встановлює наперед визначеної кількості доказів. Водночас, якщо показання потерпілого мають істотне значення для перевірки версії обвинувачення, суд зобов`язаний надати їм ретельну оцінку в сукупності з іншими доказами та мотивувати, чи є такі показання достатніми для висновку про доведеність або недоведеність вини особи поза розумним сумнівом.
З огляду на викладене Суд уважає висновки суду апеляційної інстанції передчасними, зробленими без ретельного дослідження та аналізу показань потерпілого ОСОБА_7 .
Наведене свідчить про те, що ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_9 не відповідає вимогам статті 419 КПК, а тому підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини першої статті 438 цього Кодексу з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, й ухвалити законне та обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
За наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених судом апеляційної інстанції, Суд не вбачає підстав для надання оцінки всім доводам, наведеним у касаційній скарзі прокурора, зокрема, щодо вирішення питання про перекваліфікацію дій ОСОБА_9 із частини другої статті 186 на частину першу статті 126 КК, оскільки ці доводи можуть бути оцінені після усунення зазначених порушень. 
За таких обставин касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь під час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 червня 2025 року стосовно ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3