ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 466/1461/25
провадження № 61-11901св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 , 
особа, дії якої оскаржуються, - державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), 
заінтересована особа (боржник) -  ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2025 року, постановлену у складі судді Луців-Шумської Н. Л., та постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст скарги
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Шевченківський ВДВС у м. Львові), заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Скарга ОСОБА_1 мотивував тим, що він є стягувачем у ВП №71918276 з примусового виконання виконавчого листа № 466/7462/19, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 23 травня 2023 року, про стягнення із ОСОБА_2 на його користь 12 000,00 грн судових витрат. Однак боржник, втягуючи його в численні судові процеси, не бажає виконувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 березня 2023 року у справі № 466/7462/19.

Стверджував, що 30 травня 2023 року ОСОБА_2 сплатив 12 000,00 грн судових витрат на його рахунок, відкритий в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), з яким у стягувача триває цивільно-правовий спір з грудня 2021 року. АТ КБ «ПриватБанк» не повідомило його про надходження коштів, отже, він їх не отримав.
Указував, що ці обставини підтверджені постановою Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у справі № 466/7684/23, якою визнано неправомірними дії державного виконавця Шевченківський ВДВС у м. Львові Мороз О. В. з примусового виконання виконавчого листа № 466/7462/19, виданого 23 травня 2023 року Шевченківським районним судом м. Львова, у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 щодо стягнення із боржника ОСОБА_2 на його користь 12 000,00 грн за надання правової допомоги. Визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 07 липня 2023 року у ВП № НОМЕР_2, постановлену державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Львові Мороз О. В.

Врахувавши, що виконавчий лист № 466/7462/19 від 23 травня 2023 року залишився невиконаним, а також висновки, викладені у постанові Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у справі № 466/7684/23, Шевченківський ВДВС у м. Львові 17 квітня 2024 року стягнув з рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» 12 000,00 грн, що підтверджено платіжною інструкцією від 17 квітня 2024 року № 4777.

18 квітня 2024 року заступник начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньків А. М. виніс постанову про зняття арешту з коштів у ВП № НОМЕР_2, а 22 квітня 2024 року - постанову про закінчення виконавчого провадження у ВП № 1918276.
При цьому допустив технічну помилку у назві постанови. Замість постанови про відновлення виконавчого провадження, виніс постанову про скасування процесуального документа, а саме: скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Постановою Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 466/4563/24 за скаргою представника ОСОБА_2 визнано незаконними дії начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Савойника Р. П. зі складення постанови про скасування процесуального документа - постанови про закінчення виконавчого провадження від 07 липня 2023 року у ВП № НОМЕР_2, постановленої старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Львові Мороз О. В. та скасовано постанову про скасування процесуального документа від 15 квітня 2024 року у ВП № НОМЕР_2.
На виконання вказаного судового рішення, 21 січня 2025 року заступник начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньків А. М. виніс постанову про відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_2.

25 січня 2025 року він, стягувач, звернувся до державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньківа А. М. з клопотанням про надання реквізитів рахунку ДВС для повернення коштів ОСОБА_2 , однак йому було відмовлено.

Заявник уважав протиправною бездіяльність державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньківа А. М., вказуючи на те, що, відновлюючи ВП № НОМЕР_2, він не виніс постанову про арешт майна боржника та не прийняв міри для виконання судового рішення у справі № 466/7462/19, а саме стягнення з боржника 12 000,00 грн боргу та переведення цієї суми на його рахунок, відкритий в Акціонерному товаристві «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк»).

ОСОБА_1 просив суд:
- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Сеньківа А. М. щодо ненадання йому відповідного рахунку Шевченківського ВДВС у м. Львові для добровільного повернення нарахованих йому коштів у сумі 12 000,00 грн за скасованим судовим рішенням у справі № 466/4563/24 та примусовим стягненням із ОСОБА_2 вказаної суми та зобов`язати державного виконавця надати такий рахунок;
- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Сеньківа А. М. щодо невинесення постанови про арешт коштів боржника, несписання коштів у сумі 12 000,00 грн та неперерахування їх на його рахунок та зобов`язати державного виконавця поновити порушене право стягувача на отримання 12 000,00 грн за судовим рішенням у справі № 466/7462/19 та судовим рішенням у справі № 466/7684/23.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2025 року - без змін.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив відсутність порушення прав ОСОБА_1 діями, бездіяльністю та рішенням державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Львові Сеньківа А. М. у ВП № НОМЕР_2.

Короткий зміст касаційної скарги 

У вересні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року, в якій просив суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення скарги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

08 жовтня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Львова, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У жовтні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді Гулька Б. І., 01 грудня 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справ, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження зазначає:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-48215св18);
- суд не дослідив зібрані у справі докази.

Доводи касаційної скарги в цілому зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки його аргументам, не оцінили його доводи в частині бездіяльності державного виконавця, а саме: щодо невнесення відомостей до Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП) та невиконання судового рішення.

Суди не надали оцінку вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5) (далі - Інструкція) та судовій практиці, наданій скаржником.

Посилається на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), ЦПК України та вказує, що він не був почутий ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції, а скарга не розглянута з формальних підстав.

Заявник посилається на порушення його прав, оскільки на момент винесення оскаржуваних судових рішень у ВП №71918276 виконувались три судові рішення, які набрали законної сили. Державний виконавець самоусунувся від їх виконання.

Стверджує, що виконання судового рішення у справі № 466/7462/19 полягає у стягненні суми на вказаний рахунок у законний спосіб. Тобто державний виконавець мав в обов`язковому порядку винести постанову про арешт майна боржника, та стягнути 12 000,00 грн з боржника. При цьому боржник має право на повернення незаконно стягнених з нього грошових коштів шляхом звернення до ДВС із заявою про їх повернення.
Суд першої інстанції не повідомив належним чином його про судове засідання 18 квітня 2025 року, розглянув справу по суті. У матеріалах справи відсутня заява про бажання заявника отримувати судові повістки в електронному вигляді у виді смс-повідомлень. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дудяк Р. А. подав відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 466/4563/24 задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дудяка Р. А. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 20 червня 2024 року скасовано. 
Скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконними дії начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Савойника Р. П. зі складення постанови про скасування процесуального документа: «Постанови про закінчення виконавчого провадження» від 07 липня 2023 року у ВП № НОМЕР_2, постановлену старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Львові Мороз О. В. та скасовано постанову про скасування процесуального документа від 15 квітня 2024 року ВП № НОМЕР_2.

Визнано незаконними дії заступника начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньківа А. М. з підготовки і підписання постанови про арешт коштів боржника від 16 квітня 2024 року ВП № НОМЕР_2 та скасовано постанову про арешт коштів боржника від 16 квітня 2024 року ВП № НОМЕР_2.

Визнано незаконними дії заступника начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньківа А. М. з виставлення (формування) платіжної інструкції від 17 квітня 2024 року № 4777 та подальше примусове стягнення з рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 в AT КБ «ПриватБанк» 12 000,00 грн ВП № НОМЕР_2.

Визнано незаконними дії заступника начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньківа А. М. зі складення постанови про зняття арешту з коштів від 18 квітня 2024 року ВП № НОМЕР_2 та скасовано постанову про зняття арешту з коштів від 18 квітня 2024 року ВП № НОМЕР_2.

Визнано незаконними дії заступника начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньківа А. М. зі складення постанови про закінчення виконавчого провадження від 22 квітня 2024 року ВП № НОМЕР_2 та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 22 квітня 2024 року ВП № НОМЕР_2.

На виконання вимог постанови Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 466/4563/24, 21 січня 2025 року заступник начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньків А. М. виніс постанову про відновлення ВП № НОМЕР_2.

25 січня 2025 року стягувач звернувся до державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньківа А. М. із клопотанням про надання реквізитів рахунку ДВС для повернення коштів ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам закону ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктом 6 Розділу І Інструкції, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19), від 30 травня 2024 року у справі № 365/74/16-ц (провадження № 61-11358св23)).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суди попередніх інстанцій встановили, що державний виконавець Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньків А. М., приймаючи постанову від 21 січня 2025 року про відновлення ВП № НОМЕР_2, виконував постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 466/4563/24.

Крім того, суди попередніх інстанцій установили:
- виконавчий лист № 466/7462/19, виданий Шевченківським районним судом м. Львова 23 травня 2023 року, на час подання скарги ОСОБА_1 і її розгляду судом, є виконаним, оскільки 17 квітня 2024 року з рахунку боржника ОСОБА_2 № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 12 000,00 грн на користь ОСОБА_1 на реквізити його банківської картки в АТ «Таскомбанк», про що свідчить платіжна інструкція від 17 квітня 2024 року № 4777, виставлена Шевченківським ВДВС у м. Львові, та платіжна інструкція № 241a1PBNKI00fc970001 від 17 квітня 2024 року платника ОСОБА_2 .

Ці факти встановлені постановою Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 466/4563/24 та є преюдиційними.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 466/4563/24 - без змін (провадження № 61-1203св25).

З урахуванням наведеного, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що державний виконавець діяв у межах повноважень, та у спосіб, передбачений Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження». 

Зважаючи на відсутність порушення прав стягувача ОСОБА_1 діями, бездіяльністю та рішенням державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові Сеньківа А. М. у ВП № НОМЕР_2, суди дійшли правильного висновку, що скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Надаючи оцінку зібраним доказам та доводам скарги на дії, бездіяльність державного виконавця, суди попередніх інстанцій установили, що державний виконавець діяв у межах своїх повноважень та з метою виконання судового рішення. 

Ураховуючи, що у порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту, ОСОБА_1 не довів, яким чином порушено його прав як сторони виконавчого провадження невнесенням (не повним внесенням) інформації до АСВП.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Частиною другою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ураховуючи підстави, на які ОСОБА_1 посилався, звертаючись до суду зі скаргою на дії, бездіяльність державного виконавця, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги в тій частині, що внаслідок самоусунення від виконання державним виконавцем трьох судових рішень (ВП № НОМЕР_2), на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, його права порушені бездіяльністю державного виконавця та підлягають судовому захисту на підставі статті 447-1 ЦПК України у цьому провадженні. 

Що стосується доводів касаційної скарги у частині неповідомлення судом першої інстанції завчасно та належним чином заявника про судове засідання 18 квітня 2025 року, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції в тій частині, що у матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою смс-повідомлення. Про судове засідання ОСОБА_1 був обізнаний, але не у визначений наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73 спосіб.

Колегія судів ураховує, що суд апеляційної інстанції прийняв до апеляційного розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , про день, час, місце судового розгляду апеляційної скарги повідомив його у визначений законом спосіб, та переглянув скаргу по суті вимог. Отже, право заявника на доступ до правосуддя було відновлено судом апеляційної інстанції. 
Таким чином, відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення з підстав порушення процесуального закону судом першої інстанції.

Верховний Суд у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-48215св18), на яку як на підставу касаційного оскарження послався заявник, передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції справу з тих підстав, що не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання і оголошення, розміщене на сайті Судова влада України, оскільки такий порядок повідомлення розрахований на відповідача, третю особу, свідка, заінтересованих осіб, а не на позивача. 

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-48215св18), є безпідставним, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначеній постанові.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд установив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судового збору не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк