Справа № 227/3567/23
(2/199/409/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

05.05.2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра 
У складі: головуючого судді Якименко Л.Г.
за участю секретаря Попружко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 05.02.2022 року між позивачем фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики (безвідсоткової). Умови договору позики між позивачем та відповідачем погоджені та викладені у зазначеному договорі позики та підписані сторонами.
Пунктом 1.1 договору встановлено, що сума позики за договором становить 65 650 (шістдесят п`ять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 коп. 
Відповідно до п. 2.1 договору строк надання позики позичальнику ставить 8 місяців із моменту реальної передачі всієї грошової суми. Підтвердженням отримання позики є розписка, яка складена в момент передачі позики (п. 3.2 договору). По закінченню строку, передбаченого п. 2.1 договору, позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики (п. 3.3 договору).
Згідно з п. 3.2. Позика надається шляхом передачі готівки із рук позикодавця в руки позичальника. При цьому, позика була надана 05.02.2022 року, про що свідчить підписаний сторонами Договір позики. Разом із цим відповідно до ст.2 Договору, забезпеченням зобов`язань по цьому договору є план лікування.
Згідно плану лікування ОСОБА_2 були надані стоматологічні послуги у клініці «Pirog-Dcnt», розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , 05.02.2022 року, 13.02.2022 року та 19.02.2022 року на загальну суму 97 350,00 грн.
Власником клініки «Pirog-Dcnt» є фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №280952890251 від 03.09.2020 року.
05.02.2022 року ОСОБА_2 сплатила за надані послуги загальну суму 42 350,00 грн.
Із метою забезпечення виконання зобов`язання за надані стоматологічні послуги між сторонами було укладено вищевказаний договір позики на суму, яка підлягала до сплати, а саме 65 650,00 грн.
Всупереч умовам договору позики, позичальник припинив виконувати взяті на себе договірні зобов`язання, а саме припинила здійснювати погашення заборгованості, сплативши 12.11.2022 року лише 12 500,00 гривень.
Оскільки на вимоги позивача відповідач заборгованість не погасив та від виконання своїх зобов`язань ухиляється, тому позивач просив суд стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики від 05.02.2022 року у розмірі 55000,00 грн., 3% річних у розмірі 1952,88 грн., інфляційні втрати у розмірі 4358,89 грн., та судові витрати.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати договір позики від 05.02.2022 року між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , - неукладеним. 
В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що 05 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернулась до стоматологічної клініки «Рігод-Dent» для надання стоматологічних послуг встановлення вінірів. До лікаря ОСОБА_3 вона прийшла перший раз, раніше не була з ним знайома, спільних знайомих не мала. З ним вони разом визначилися з планом встановлення вінірів, вартістю його послуг, після чого частина послуг була надана (частково встановлені коронки керамічні).
За фактично надані лікарем послуги ОСОБА_2 одразу з ним розрахувалась та домовилась про дату наступного візиту.
Через декілька днів позивач ОСОБА_2 (відповідачка за первісним позовом) була на прийомі у іншого лікаря, де з`ясувалось, що роботи, які були виконані відповідачем (позивачем за первісним позовом), є неналежної якості. Про це ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 13 лютого 2022 року та відмовилась від подальшого надання ним послуг зі встановлення вінірів - керамічних коронок на зуби. ОСОБА_1 запропонував виправити результат робіт та сторони домовились зробити це через деякий час, який погодять згодом.
Під час першого візиту до лікаря ОСОБА_1 05 лютого 2022 року ОСОБА_2 були підписані необхідні медичні документи, згода на обробку персональних даних, надана копія паспорту, оскільки ніякі медичні послуги (медичне втручання) не можуть надаватися без письмової згоди на них пацієнта, згідно з чинним законодавством України.
Також про те, що ОСОБА_2 вперше звернулась до ОСОБА_1 , свідчить додаток до його позову «Візити», де зазначено, що ОСОБА_2 є первинним пацієнтом. Отже, відповідачем (позивачем за первісним позовом) також не заперечується, що до цього дня сторони не були знайомі.
ОСОБА_2 зазначає, що договору позики із ФОП ОСОБА_1 не укладала, грошові кошти у нього не позичала. Також вказує, що матеріали справи не містять відповідної розписки про передачу грошових коштів, як факту укладення договору позики. 
Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - адвокат Семенова О.Г. надала до суду відзив на первісний позов, у якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, та зазначила обставини, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві.
Представник позивача за первісним позовом  ОСОБА_1 - адвокат Данильчук С.Г. надав до суду відповідь на відзив, у яких зазначив обставини, аналогічні викладеним у первісному позові, вимоги основного позову підтримав та просив задовольнити.
Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - адвокат Семенова О.Г. надала до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких просила відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі, та зустрічний позов задовольнити.
Представник позивача за первісним позовом ФОП ОСОБА_1, відповідача за зустрічним позовом, - адвокат Данильчук С.Г. у судове засідання не з`явився, просив провести розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував, про що надав відповідне клопотання.
Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2, позивача за зустрічним позовом, - адвокат Семенова О.Г., у судове засідання не з`явилась, просила провести розгляд справи у її відсутність, проти задоволення первісного позову заперечувала, просила зустрічну позовну заяву задовольнити у повному обсязі, про що надала відповідне клопотання
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги як за основним, так і за зустрічним позовами, не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод усі судові процедури повинні бути справедливими.
Судом встановлено, що 05.02.2022 року між позивачем фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики (безвідсоткової). Умови договору позики між позивачем та відповідачем погоджені та викладені у зазначеному договорі позики та підписані сторонами (т.1, а.с.11).
Пунктом 1.1 договору встановлено, що сума позики за договором становить 65 650 (шістдесят п`ять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 коп. 
Відповідно до п. 2.1 договору строк надання позики позичальнику ставить 8 місяців із моменту реальної передачі всієї грошової суми. Підтвердженням отримання позики є розписка, яка складена в момент передачі позики (п. 3.2 договору). По закінченню строку, передбаченого п. 2.1 договору, позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики (п. 3.3 договору).
Згідно з п. 3.2. Позика надається шляхом передачі готівки із рук позикодавця в руки позичальника. При цьому, позика була надана 05.02.2022 року, про що свідчить підписаний сторонами Договір позики. Разом із цим відповідно до ст.2 Договору, забезпеченням зобов`язань по цьому договору є план лікування.
Згідно з планом лікування, ОСОБА_2 були надані стоматологічні послуги у клініці «Pirog-Dcnt», розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , 05.02.2022 року, 13.02.2022 року та 19.02.2022 року на загальну суму 97 350,00 грн. (т.1, а.с.14).
Власником клініки «Pirog-Dcnt» є фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №280952890251 від 03.09.2020 року (т.1, а.с.17).
Як зазначає позивач за основним позовом ФОП ОСОБА_1 , 05.02.2022 року ОСОБА_2 сплатила за надані послуги загальну суму 42 350,00 грн. Із метою забезпечення виконання зобов`язання за надані стоматологічні послуги між сторонами було укладено вищевказаний договір позики на суму, яка підлягала до сплати, а саме 65 650,00 грн.
Всупереч умовам договору позики, позичальник припинив виконувати взяті на себе договірні зобов`язання, а саме припинила здійснювати погашення заборгованості, сплативши 12.11.2022 року лише 12 500,00 гривень.
При цьому, до матеріалів справи надано копію договору позики від 05.02.2022 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1, а.с.11).
Так, відповідно до п. 1.1 договору сума позики становить 65 650 (шістдесят п`ять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 коп. Згідно з п. 2.1 договору строк надання позики позичальнику ставить 8 місяців із моменту реальної передачі всієї грошової суми. Відповідно до п. 3.2 договору підтвердженням отримання позики є розписка, яка складена в момент передачі позики. 
Разом із цим, оригіналу договору позики до суду позивачем за первісним позовом ФОП ОСОБА_1 , не було надано. Також до позову не долучено копії та оригіналу розписки про отримання коштів позичальником за договором. Сторонами не зазначено про складання такої розписки, матеріали справи не містять інформації про її наявність. 
У той же час, позивачем за первісним позовом ФОП ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи копії документів, що викладені іноземною мовою (російською), без відповідного їх перекладу українською мовою та належного засвідчення (зокрема, переписки у соціальних мережах, на яку він посилається як на підтвердження факту укладення договору між сторонами).
Статтею 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що подані судові документи повинні бути викладені державною мовою. Правова позиція викладена у ухвалах Верховного суду України від 31 березня 2020 року у справі №636/398/19, провадження №61-5685ск20; від 19 березня 2020 року у справі № 629/5741/19, провадження №61-5019ск20; від 02 березня 2020 року у справі №623/4072/19, провадження №61-2581ск20; від 27 лютого 2020 року у справі №638/6372/19, провадження №61-2956ск20.
Переписка у соціальних мережах є письмовою копією електронного доказу, отже до такого документу застосовуються вимоги до подання письмових доказів до суду, встановлені ЦПК України.
Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем за первісним позовом не поданий до суду нотаріально посвідчений переклад переписки. Таким чином, суд позбавлений можливості встановити зміст переписки, осіб, від яких надана переписка здійснювалась.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України,на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
У постанові Верховного Суду від 26.04.2022 по справі № 753/1349/20 зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21, в постановівід 11.06.2021 року по справі №753/11670/17.
У постанові від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що «розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15. Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 425 000 грн. саме у борг, а також не встановлено й обов`язку повернути грошові кошти. Також судами враховано, що ОСОБА_5 не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх ОСОБА_6 , оскільки розписка була написана з метою вирішення питання щодо відчуження ним квартири позивачу.
Підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, що спростовує доводи, викладені ОСОБА_6 у касаційній скарзі.»
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду: від 04.03.2020 року по справі № 632/2209/16, від 05.04.2022 року № 265/2448/19, від 05.04.2022 року № 752/12751/20 та в постанові від 26.09.2022 року № 686/31359/20.
Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити: умови отримання позичальником в борг грошей; зобов`язання позичальника з їх повернення дату отримання коштів у борг.
Тобто, розписка має підтверджувати факт передачі грошових коштів саме у борг, а не на інші цілі.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства у встановлений строк.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 
Зазначений правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 03.03.2021 по справі № 522/11047/17-ц; від 17.02.2021 по справі № 760/19023/18 та від 27.01.2021 по справі № 205/139/19.
Таким чином, як зазначив Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 176/2967/13-ц (провадження № 61-41962св18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Касаційний Цивільний Суд у постанові від 31.01.2024 № 448/852/21 (61-7238св23) зазначив, що Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За принципом диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Враховуючи відсутність доказів на підтвердження укладання договору позики між позивачем - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики з відповідача ОСОБА_2 .
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задоволенню, не підлягають.
Щодо зустрічних позовних вимог позову ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору позики від 05.02.2022 року неукладеним, суд зазначає наступне.
Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.
За змістом ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тоді правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Законодавець за загальним правилом, викладеним у ст.218 ЦК України, не передбачає наслідків у виді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо простої письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
У даній справі, позивач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 звернулась до суду з вимогою про визнання договору позики від 05.02.2022 року не укладеним, яку аргументувала тим, що цей договір не укладався, грошові кошти вона не позичала.
У Постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним. Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Такі висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка не встановила підстав для відступу від зазначених висновків.
У Постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Відповідно ч.1 ст.76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, позивач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 пред`явила вимогу про визнання договору не укладеним з мотивів не підписання договору та неотримання коштів за ним, однак такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права шляхом визнання обов`язку боржника за договором відсутнім. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 5 березня 2025 року по справі 554/11260/21 про визнання недійсним договору позики грошових коштів.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту, який не установлений законом та є неефективним, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені в ході розгляду справи в суді першої інстанції, покладаються на сторін, які їх понесли.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 200, 206, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору позики від 05.02.2022 року неукладеним, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя          Л.Г. Якименко