ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2026 року місто Київ.
Справа № 755/20012/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3778/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року (у складі судді Гончарука В.П., повне рішення складено 26.09.2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус КМНО Макуха Олена Олегівна, Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Будівельний кооператив «МЄДІК-2» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 треті особи: КМНО Макуха Олена Олегівна , Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Будівельний кооператив «МЄДІК-2» про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_2 через свого представника звернувся з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просив суд:
витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 частину квартири за АДРЕСА_1 на свою користь;
витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 частину квартири за АДРЕСА_1 на свою користь;
Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Вимоги позивача обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_2 перебував з 31 жовтня 1970 року в шлюбі із ОСОБА_6 , який був розірваний 29 грудня 1987 року.
У період перебування у шлюбі приблизно 1971-1974 роки ОСОБА_7 вступила у Житлово-будівельний кооператив «Медік-2», та у 1974 році були сплачені усі внески повної вартості квартири.
27 серпня 1974 року сім`я у складі трьох осіб (Позивач - ОСОБА_2 , син від шлюбу ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 ) отримали Ордер № Г 235470 на житлове приміщення на трьох осіб: кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Ленінської районної Ради від 10 червня 1974 року № 340 на вселення у квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа - відповіді голови правління ЖБК «Мєдік-2» підтверджено, що вказаний будинок було побудовано за особисті кошти громадян-членів ЖБК «Мєдік-2».
З огляду на викладене слідує, що квартира АДРЕСА_1 отримана у період перебування у шлюбі позивачем з ОСОБА_6 та побудована дана квартира на спільні кошти подружжя, а також пайові внески за цю квартиру виплачені повністю членом кооперативу та сім`єю члена кооперативу .
Право власності позивача на квартиру ніким не оспорювалось. Позивач належно реалізовував свої права користування (проживав і проживає у квартирі, робив ремонти, сплачував постійно комунальні послуги), крім того позивач зареєстрований в спірній квартирі.
15 вересня 2021 року позивач дізнався, що після зміни законодавства України та встановлення вимог обов`язкової реєстрації, колишня дружина ОСОБА_7 одноосібно здійснила оформлення прав власності на спірну квартири АДРЕСА_1 чим порушила право спільної сумісної власності позивача.
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 3513.
На даний час позивачем отримана інформація стосовно правонаступників (спадкоємців), а саме відповідно до відомості з державного реєстру речових прав приватний нотаріус Макуха Олена Олегівна КМНО винесла Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер: 69943815 від 27.10.2023 11:48:39, та видала:
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 198, виданий 27.10.2023 р., видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макуха О.О. в порядку спадкування за відповідачем ОСОБА_4 було визнано право власності на 1/3 частину спірної квартири АДРЕСА_2 та відповідно до свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 203, виданий 27.10.2023 р., приватним нотаріусом КМНО Макухою О.О. на 2/3 частки вказаної спірної квартири в порядку спадкування було визнано за ОСОБА_3 .
За твердженням позивача, спадкодавцем ОСОБА_9 не забезпечено рівні умови здійснення його прав власності на частку в квартирі АДРЕСА_1 , чим порушені його права та їх відновлення можливо шляхом витребування з чужого незаконного володіння від правонаступників, які на даний час є власниками спірного майна.
Строк позовної давності, що застосовується до питань поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, не пропущений, оскільки Позивач дізнався про порушення свого права 15 вересня 2021 року. 
На стадії підготовчого судового засідання представником відповідачів ОСОБА_11., що представляє інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду було подано зустрічний позов, який було об`єднано з первісним позовом.
Відповідно до позовних вимог за зустрічним позовом позивачі просили суд усунути перешкоди володіння, користування та розпорядження майном - шляхом виселення та зобов`язання звільнити квартиру від особистих речей ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.
Свої вимоги позивачі за зустрічним позовом обґрунтовують тим, що посилання позивача ОСОБА_2 на те, що спірна квартира є спільною власністю подружжя не відповідає дійсності, зважаючи на той факт що 27. 08. 1974 року був виданий ордер № Г 235470 на трьох осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та їх сина - ОСОБА_8 . Ордер на квартиру - документ, який дозволяє заселитися в нерухомість державного житлового фонду. Але жодного права для набуття права власності на вказану квартиру на той час видано не було.
ОСОБА_2 не вказує що в той час після отримання ордеру на спірну квартиру, взагалі дружиною та сином не жив у квартирі, а мав фактично створену іншу сім`ю з якою і проживав за іншою адресою, що підтверджується в подальшому народженням доньки.
Пайові внески за кооперативну спірну квартиру були сплачені особисто ОСОБА_6 її власні кошти, вказана обставина підтверджується довідкою від 30.04. 2011 року з ЖБК, в якій вказане що лише 26 жовтня 1989 р. у повному обсязі було сплачено повна сума пайового внеску на спірну квартиру у розмірі 9025 карбованців безпосередньо ОСОБА_10 , тобто через 2 роки після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_2 ..
Свідоцтво про право власності на житло - вказану спірну квартиру АДРЕСА_2 було видано 20.01.2012 року та зареєстровано у БТІ м. Києва. 
На сьогоднішній день є два співвласника спірної квартири, спадкоємці після смерті ОСОБА_10 , це рідна сестра померлої - ОСОБА_3 та племінниця- ОСОБА_4 .
Жодного відношення до спірної квартири тим більше права власності на частини спірної квартири ОСОБА_2 немає.
Реєстрація позивача у спірній квартирі не підтверджує права на набуття права власності - перебуваючи взагалі у іншому зареєстрованому шлюбі. Тому що фактичне проживання було тривалий час за іншою адресою.
Свої вимог позивачі за зустрічним позовом обґрунтовують вимогами ст. ст. 316- 319 ЦК України, а також вимогами ст. 157 ЖК України, мотивуючи це тим, що позивач не є членом родини відповідачів та підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого житла.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задоволено.
Усунуто перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у користуванні житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 шяхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача 26 жовтня 2025 року подав через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення, та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин.
Вказує, що ОСОБА_2 не було відомо про вибуття спірного нерухомого майна з його власності, оскільки він весь час проживав і користувався квартирою. До смерті ОСОБА_10 , питання власності ОСОБА_2 не піднімалося а тому і не було вирішене в досудовому порядку. Лише після її смерті перед ОСОБА_2 постало питання вирішення даного спору, а тому ОСОБА_2 з позовною заявою звернувся в 2022 році. та вважає, що Початок перебігу позовної давності слід рахувати з моменту коли ОСОБА_2 дізнався інформацію стосовно правонаступників (спадкоємців), які звернулися до приватного нотаріуса КМНО Макухи О.О. за отриманням свідоцтва на спадщину за законом, після померлої ОСОБА_10 та відповідно з моменту звернення до суду за захистом порушених прав. 
Вважає, що відповідачам не могло перейти право на спірну квартиру, яка ними була успадкована за законом, оскільки її частина належала позивачу ОСОБА_2 на праві спільної власності, тому підстав для державної реєстрації за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на квартиру також не було. Відтак, позовна вимога щодо витребування цього майна з володіння кінцевого набувача на користь співвласника квартири ОСОБА_2 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Враховуючи те, що пайові внески зроблені за рахунок коштів подружжя, письмова угода між ними відсутня, є всі підстави вважати, що квартира є спільним майном подружжя.
Зазначає, що позивач у вказаній квартирі був зареєстрований та фактично проживав, є співвласником житла, приймав участь у сплаті комунальних платежів за квартиру та й приймає дотепер участь в утримані житла, що підтверджується чеками за сплату комунальних послуг, довідками про відсутність заборгованості, показами позивача допитаного в якості свідка.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

30 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивачів за зустрічним позовом, яким просять оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Вказують, що ОСОБА_2 , перебуваючи у іншому шлюбі, неодноразово намагався заселятися у спірну квартиру, перешкоджати її продажу, що підтверджується зверненнями ще у 2012 році та відповіддю поліції ОСОБА_10 , актом, тощо. Це підтверджує, що строк позовної давності ОСОБА_2 пропущений без поважних причин.
Зазначають, що лише 26 жовтня 1989 році, тобто після розірвання шлюбу, у повному обсязі було сплачено повна та остаточна сума пайового внеску на спірну квартиру ОСОБА_10 .
Зазначають, що на даний час ОСОБА_2 користується спірною квартирою без згоди спадкоємців ОСОБА_10 , куди заселився після смерті останньої, до цього проживав за іншою адресою, зі своєю іншою сім`єю та донькою.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_11 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Треті особи у судове засідання не з`явились, про судовий розгляд повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 жовтня 1970 року позивачем було укладено шлюб з ОСОБА_6 , про що зроблено відповідний запис за № 7757 від 31.10.1970 року.
27 серпня 1974 р. на ім 'я ОСОБА_6 було видано ордер на житлове приміщення , а саме на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб ОСОБА_2 ( чоловік ) та ОСОБА_8 ( син) .
Шлюб між позивачем та ОСОБА_6 був розірваний 29 грудня 1987 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис № 2106.
Відповідно до довідки, виданої ЖБК «Медік-2» слідує, що пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 був сплачений в розмірі 9025 крб. 26 жовтня 1989 р.
12 січня 2012 р. за спадкодавцем ОСОБА_10 було зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 .
ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після її смерті відкрилася спадщина та 27.10.2023 р. приватним нотаріусом КМНО Макухою О.О. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких за відповідачем ОСОБА_3 в порядку спадкування було визнано право власності на 2/3 частини спірної квартири, а за ОСОБА_4 на 1/3 частину даної квартири.
Як було встановлено в судовому засіданні суду першої інстанції, вказані свідоцтва про право на спадщину за законом оспорено у встановлений законом порядку не були.
Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не дотримано строк звернення до суду, оскільки позивач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу 29.12.1987 р. не звертався до суду щодо поділу майна подружжя.
Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, а позивач без належної на те згоди зі сторони співвласників користується спірною квартирою АДРЕСА_2 , що впливає на права та інтереси власників.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо порушеного права позивача та презумпції спільної сумісної власності подружжя:

По-перше колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції не мітить висновків, щодо доведеності чи не доведеності позивачем порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду.
Судом першої інстанції не встановлено коли та за які кошти (спільні чи особисті) була придбана спірна квартира).

У зустрічному позові позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оспорюють ту обставину, що спірна квартира є спільним майном подружжя, зазначаючи, що ордер на квартиру, виданий 27 серпня 1974 року на трьох осіб, це документ, який дозволяє заселитися в нерухомість державного житлового фонду, але не є правовстановлюючим документом. яким визначається власник квартии.
Зазначали, що усі пайові внески за кооперативну спірну квартиру були сплачені особисто ОСОБА_6 за її власні кошти. Відповідачі вважали, що вказана обставина підтверджується довідкою від 30.04. 2011 року з ЖБК, в якій вказано, що лише 26 жовтня 1989 р. у повному обсязі було сплачено повна сума пайового внеску на спірну квартиру у розмірі 9 025 карбованців безпосередньо ОСОБА_10 , тобто через 2 роки після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
На підставі ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Зазначені положення відповідають ст. 60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Така презумпція спільного сумісного майна подружжя означає, що будь-яке майно, набуте за час шлюбу, вважається спільним і належить чоловіку та дружині на рівних правах (по 1/2 частці), навіть якщо один із них не мав доходу. Ця презумпція не потребує доведення і діє доти, доки її не спростує один із подружжя, доводячи, що майно придбано особистим коштом, за договором дарування/спадкування, є індивідуальною річчю або належить до іншої категорії особистого майна. Тягар доведення лежить на тому, хто намагається спростувати спільність майна.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Як передбачено частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як було зазначено вище, 27 серпня 1974 р. на ім`я ОСОБА_6 було видано ордер на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб ОСОБА_2 (чоловік) та ОСОБА_8 (син), який трагічно загинув у 1991 році (том 1, а.с. 75).
З відповіді на адвокатський запит ЖБК «МЕДІК-2», вбачається, що рішенням № 300 від 27 травня 1974 року виконкомом Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Києва видано ордери на заселення квартир ЖБК за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 під`їзди після внесення авансу на будівництво з подальшим розрахунком в розстрочку (том 1, а.с. 78).
З вказаної відповіді чітко вбачається, що перший пайовий внесок вносився під час перебування у шлюбі позивача та спадкодавця ОСОБА_10 , яка була членом кооперативу.
Обґрунтовуючи зустрічний позов, позивачі посилались на Довідку ЖБК «Медік-2», відповідно до якої сума пайового внеску за квартиру в розмірі 9 025 карбованців сплачена 26 жовтня 1989 року у повному обсязі, що складає суму паєнакопичення (том 1, а.с. 168).
Між тим, як вбачається з копії оборотної відомості про товарно-матеріальних рахунках ЖБК «МЕДІК-2» АДРЕСА_5 , щодо квартири АДРЕСА_2 , засвідченою належним чином головою правління ЖБК «МЕДІК-2», за спірну квартиру кожного року сплачувались відповідні внески (том 2, а.с. 205). Так, у 1974 році було сплачено 3 609,88 та 90,24 карбованців, що відповідає інформації з листа ЖБК «МЕДІК-2», про отримання ордеру на заселення квартир ЖБК після внесення авансу на будівництво, а в подальшому кожний рік сплачувалось по 360,96 карбованців.(з 1975до 1988 року) в 1989 році мало бути сплачено 270-72 крб. Останній платіж дійсно становив у 1989 році,- 270,72 карбованців.
Відповідачами не було надано жодного доказу, які б свідчили, що кошти, які сплачувались як пайові внески в розстрочку в період шлюбу, були особистими коштами ОСОБА_10 , після смерті якої вони успадкували майно.
Посилання відповідачів на те, що відсутній оригінал оборотної відомості, а тому вона не є доказом придбання квартири під час шлюбу, колегія суддів відхиляє, оскільки зміст такого документу повністю узгоджується з іншим письмовим доказом, який надали відповідачі та відповідно до якого беззаперечно слідує, що перший внесок за квартиру вносився під час шлюбу і в подальшому плата пайових внесків була розстрочена, що повністю відповідає оборотній відомості, копія якої збереглася в кооперативі станом на дату вирішення спору.
В даному випадку суд застосовує принцип більшої ймовірності, оскільки квартира будувалась за кошти громадян, відповідно без оплати першого пайового внеску, не було б збудовано житло та видано ордер на вселення родини до спірної квартири. 
Заперечуючи факт виплати пайових внесків під час шлюбу, відповідачі не надали доказів, що вся вартість квартири була сплачена після припинення шлюбних стосунків та розлучення.
При цьому, суд виходить з того, що обов`язок доводити та спростовувати презумпцію спільності покладається на відповідачів, як правонаступників другого з подружжя, після якої вони успадкували майно.
Прийнявши та оцінивши вищенаведену довідку про внесення пайових внесків, та за відсутності інших доказів про час та суми, які сплачувало подружжя, апеляційний суд встановив, що за час перебування у шлюбі подружжя, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 сплачено внесків за квартиру АДРЕСА_6 , з загальної вартості квартири 9024,71 крб., що становить 93% вартості квартири. Залишок платежів ОСОБА_7 сплачено після розірвання шлюбу, який розірвано 29 грудня 1987 року.
Зазначені докази не суперечать один одному, видані однією юридичною особою (ЖБК «МЕДІК-2), підтверджують те, що спірна квартира є спільно набутою власністю подружжя та не спростовані відповідачами за первісним позовом.
Сплата внесків за спірну квартиру під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у шлюбі не спростовується свідоцтвом про право власності від 20.01.2012 року. Та обставина, що свідоцтво про право власності видано на ім`я ОСОБА_10 , яка була членом кооперативу та яка подала докази повної сплати вартості пайових внесків станом на 2012 рік за квартиру, не змінює статусу квартири, як такої, що частково є спільною сумісною власністю подружжя. 
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
З огляду на зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що частин спірної квартири належить ОСОБА_2 , а 53/100 належить спадкодавцю ОСОБА_10 . 
За таких обставин, апеляційним судом встановлено, що успадкувавши всю квартиру відповідачі порушують право власності позивача на частину вказаної квартири, яке за обставин даної справи підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права на 47/100 частин спірної квартири та витребування від відповідачів, пропорційно до успадкованої частки кожним з відповідачів цього майна на користь позивача. 

Щодо помилковості висновку суду першої інстанції про пропущення ОСОБА_2 строку позовної давності.
Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 16.03.2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 29.12.1987 р.
На той момент часу взаємовідносини між подружжям регулювалися вимогами Кодексу про шлюб та сім`ю України, який втратив чинність 01.01.2004 р. з моменту набрання чинності ЦК України та СК України.
Відповідно до ст. 75 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, що була чинною станом на 29.12.1987 року) позовна давність застосовується судом, арбітражним аботретейським судом незалежно від заяви сторони.
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
Разом з тим, в ст. 76 Цивільного кодексу Української PCP, зазначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 Цивільного кодексу Української РСР).
В пункті 10, абз. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 в редакції від 12.06.1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» зазначено, що «передбачений ч. 3 ст. 29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється, починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався, або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу».
Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 1974 р. на ім`я ОСОБА_6 було видано ордер на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб ОСОБА_2 (чоловік) та ОСОБА_8 (син) (том 1, а.с. 75).
Як вбачається з відповіді на адвокатський запит ЖБК «МЕДІК-2», рішенням № 300 від 27 травня 1974 року виконкомом Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Києва видано ордери на заселення квартир ЖБК за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 під`їзди після внесення авансу на будівництво з подальшим розрахунком в розстрочку (том 1, а.с. 78).
Згідно відповіді Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_7 , з 13.03.1975 року по 01.11.2023 року. Як встановлено апеляційним судом, був знятий з реєстрації за заявою відповідачів, після отримання ним у спадщину всієї квартири.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів не заперечувала та суду були надані докази, що в 2012 році позивач ОСОБА_13 замінив замки в квартирі та не пускав свою колишню дружину до спірної квартири, тобто вважав спірну квартиру в тому числі і своєю власністю.
ОСОБА_10 зверталась до поліції, з приводу таких дій, та їй було роз`яснено, що спір щодо поділу майна подружжя має вирішувати в судовому порядку.
Після чого ОСОБА_10 до дати своєї смерті не зверталась до суду з будь-якими позовами в тому числі і визнання позивача таким, що втратив право на житло. 
Тобто, у позивача були відсутні підстави вважати, що його право порушується, оскільки колишня дружина визнавала за ним право на вказану квартиру, в якій він був зареєстрований і на момент смерті колишньої дружини.
Як зазначає ОСОБА_6 у позовній заяві, 15 вересня 2021 року позивач дізнався, що після зміни законодавства України та встановлення вимог обов`язкової реєстрації, колишня дружина ОСОБА_7 одноосібно здійснила оформлення прав власності на спірну квартири АДРЕСА_1 чим порушила право спільної сумісної власності позивача. Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.09.2021 року (том 1, а.с 81)
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 3513.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 198, виданий 27.10.2023 р., видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макуха О.О. в порядку спадкування за відповідачем ОСОБА_4 було визнано право власності на 1/3 частину спірної квартири АДРЕСА_2 та відповідно до свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 203, виданий 27.10.2023 р., приватним нотаріусом КМНО Макухою О.О. на 2/3 частки вказаної спірної квартири в порядку спадкування було визнано за ОСОБА_3 .
Отже, ОСОБА_6 дізнався про порушене ОСОБА_6 право на спільну сумісну власність у вересня 2021 року, з витягу державного реєстру та про порушене право відповідачами у листопаді у 2023 року.
При цьому, з 01 січня 2004 року набув чинності діючий Сімейний Кодекс України.
Отже, на момент, коли первісний позивач ОСОБА_6 дізнався про порушення його права щодо частки в спільному майні подружжя - сімейні відносини в України регулювались вже Сімейним Кодексом України.
В ст. 72 СК України законодавець вже прямо закріпив, що відлік позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, - починається з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Відомостей щодо того, що ОСОБА_2 знав або міг знати про порушення такого його права, враховуючи, що ОСОБА_2 був зареєстрований за вказаною адресою до 01.11.2023 року, матеріали справи не містять.
Як вбачається з пояснень сторін, ОСОБА_2 у спірній квартирі періодично проживав, до того ж перешкоджав вільному користуванню спірним житлом ОСОБА_6 , що підтверджується листом МВС України Головного управління в місті Києві Дніпровського районного управління від 18.10.2012 року, з якого вбачається, що ОСОБА_6 подала заяву про вчинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою. За результатом перевірки в порушенні кримінальної справи відмовлено, в ході проведення перевірки по заяві з гр. ОСОБА_2 проведено роз`яснювальну роботу з приводу недопущення вчинення перешкод в користуванні квартирою (том 1 а.с. 178).
Разом з тим, ОСОБА_6 позову щодо поділу спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні житлом не подавала. Попередження від 26.11.2012 року, на яке посилаються відповідачі за первісним позовом, відповідно до якого ОСОБА_6 попереджає ОСОБА_2 про наміри продати спірну квартиру (том 1, а.с. 179), не може вважатися доказом обізнаності ОСОБА_2 про його порушене право, оскільки доказів отримання такого попередження ним матеріали справи не містить, його підпис на такому попередженні відсутній.
Слід зазначити, що до поки право власності було зареєстровано за колишньою дружиною позивача, яка за життя не вчиняла будь-яких дій з метою позбавлення позивача такого права, позивач мав законні очікування, що спірна квартира належить і йому на праві спільної власності. 
Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що позов, поданий 23 грудня 2023 року, поданий в межах строку позовної давності з моменту, коли позивач довідався про порушення його права власності на спірну квартиру.

Щодо витребування майна
За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
Оскільки право власності на 47/100 частин квартири належить позивачу за законом, як його частка у спільному майні подружжя, що було доведено саме в цій справі, необхідності визнавати недійсними свідоцтва про право на спадщину, які були видані відповідачам не має. Оскільки такий спосіб не призведе до відновлення прав позивача.

Разом з тим витребування 47/100 частин на користь позивача є ефективним способом захисту порушеного права.
Після ухвалення рішення про витребування майна , яке належало позивачу, у спадкоємців у власності залишиться те майно, яке на момент смерті за законом належало спадкодавцю ОСОБА_10 .
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні
Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до Свідоцтв про право на спадщину за законом від 27.10.2023 року, за відповідачем ОСОБА_3 в порядку спадкування було визнано право власності на 2/3 частини спірної квартири, а за ОСОБА_4 на 1/3 частину даної квартири (том 1, а.с. 176-177).
Суд вважає, що повернути у власність позивача його майно, можливо витребувавши від кожного з спадкоємців частину майна пропорційно до успадкованої частки.
Провівши математичний розрахунок, колегія суддів приходить до висновку, що з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід витребувати частин квартири, і відповідно з незаконного володіння ОСОБА_3 - частину квартири.
Після такого витребування у власності ОСОБА_4 залишається 17/100 частин квартири, а у власності ОСОБА_3 -36/100 частин квартири.

Враховуючи наведене, зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з квартири ОСОБА_2 , враховуючи, що частина такої квартири належить йому на праві власності, задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на наведене, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального права, у зв`язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні первісного позову та задовольнив зустрічний позов, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким первісний позов слід задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити.
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Встановлено, що за подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9 250 грн, а за подання апеляційної скарги - 12 553,44 грн. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції задоволено вимоги первісного позову та апеляційної скарги у розмірі 94% витрати на загальну суму 20 495,23 грн необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача пропорційно до поданих до них позовних вимог. Отже, з ОСОБА_4 слід стягнути судовий збір у розмірі 6 831,06 грн, а з ОСОБА_3 - 13 664,17 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року скасувати, ухваливши нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати за  ОСОБА_2 право власності на  частин квартири АДРЕСА_1 .
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_2  частин квартири за АДРЕСА_1 .
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_2  частину квартири за АДРЕСА_1 .
У іншій частині первісного позову відмовити.
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_2 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 831,06 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 13 664,17 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова