ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 855/4/24 Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Ганечко О.М.,
Кузьменка В.В.,

При секретарі: Долинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м. Києва, Київського апеляційного суду про визнання рішення, дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з адміністративним позовом до Шевченківського районного суду м. Києва, Київського апеляційного суду, в якому просив: 
- відкрити провадження по справі та передати на розгляд до Великої Палати Верховного Суду;
- визнати рішення, дії та бездіяльність Шевченківського районного суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №757/60692/19-ц (№114989852 в ЄДРСР) та Київського апеляційного суду від 31.01.2024 по справі №757/18482/20-ц (№116680650 та №116711182 в ЄДРСР) - протиправними;
- скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 31.01.2024 по справі №757/18482/20-ц (№116680650 в ЄДРСР) та постанову Київського апеляційного суду від 31.01.2024 по справі №757/18482/20-ц (116711182 в ЄДРСР повністю, як постановлені з порушенням правил інстанційної та територіальної юрисдикції (підсудності) неповноважним та неналежним складом суду, визначеного в результаті незаконного втручання в роботу АСДС, та ухвали нове судове рішення, яким зобов`язати Київський апеляційний суд справу №757/60692/19-ц направити до Шевченківського районного суду міста Києва на новий розгляд.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення ухвали щодо передання справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду відмовлено. Передано матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду міста Києва, Київського апеляційного суду про визнання рішення, дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії, за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить визнати нечинною та скасувати ухвалу та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права, ухвалена з порушенням правил предметної та суб`єктної юрисдикції, з порушенням інстанційної, територіальної підсудності, так як суд незаконно відмовив у відкритті провадження у справі, та не роз`яснив до якого суду потрібно звертатись з даним позовом.
На думку скаржника, суд першої інстанції мав встановити причини, які зумовили виникнення спору та мету, яку переслідує позивач, звертаючись до суду, чи існують альтернативні способи захисту порушеного права або інтересу.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року у справі №757/60692/19-ц (№114989852 в ЄДРСР) позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої майну посадовою особою органу державної влади - залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року по справі №757/60692/19-ц (№116680650 в ЄДРСР) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у складі Шкоріної О.І., Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М. - відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року по справі №757/60692/19-ц (провадження №22-ц/824/5953/2024) (№116711182 в ЄДРСР) апеляційні скарги ОСОБА_1 - задоволено частково, ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 14 листопада 2023 року - скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно, підставою для звернення до суду стали рішення, дії та бездіяльність Шевченківського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року у справі №757/60692/19-ц (№114989852 в ЄДРСР) та Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року по справі №757/18482/20-ц (№116680650 та №116711182 в ЄДРСР), так як 
Як наслідок, позивач просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року по справі №757/18482/20-ц (№116680650 в ЄДРСР) та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року по справі № 757/18482/20-ц (№116711182 в ЄДРСР) повністю, як постановлені з порушенням правил інстанційної та територіальної юрисдикції (підсудності) неповноважним та неналежним складом суду, визначеного в результаті незаконного втручання в роботу АСДС, та ухвали нове судове рішення, яким зобов`язати Київський апеляційний суд справу №757/60692/19-ц направити до Шевченківського районного суду міста Києва на новий розгляд.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, тому суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
При цьому, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення з даним позовом слугувала незгода позивача з ухвалою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року по справі №757/18482/20-ц (№116680650 в ЄДРСР) та постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року по справі № 757/18482/20-ц та діями і бездіяльністю Шевченківського районного суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №757/60692/19-ц.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. 
Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради Європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.
Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.
Тобто, якщо позивач вважав, що суд допустив порушення норм права під час розгляду їх справи, він мав можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.
Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №636/5534/15.
З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року по справі №757/60692/19-ц (провадження №22-ц/824/5953/2024) (№116711182 в ЄДРСР) апеляційні скарги ОСОБА_1 - задоволено частково, ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 14 листопада 2023 року - скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Тобто, ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року у справі №757/60692/19-ц (№114989852 в ЄДРСР) є скасованою, та не може вже бути предметом суддівського розгляду.
Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 31.01.2024 по справі №757/18482/20-ц (116711182 в ЄДРСР) - залишено без змін.
При цьому, ухвала Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року по справі №757/18482/20-ц (№116680650 в ЄДРСР) є остаточним судовим рішенням, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Слід зазначити, що у випадку допущення суддями Шевченківського районного суду міста Києва та Київського апеляційного суду при розгляді справи №757/60692/19-ц дисциплінарного проступку - це може бути предметом розгляду саме Вищою радою правосуддя.
Отже, у цій справі поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» щодо вказаних вимог позивача слід тлумачити як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.
Можливість розгляду судом позовних вимог про зобов`язання іншого суду або посадової особи суду вчинити певні процесуальні дії та (або) ухвалити рішення, пов`язане з розглядом іншої судової справи, провадження в якій відкрито, Закони України не передбачають, а оскарження судових рішень, діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.
Відтак, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, п.1 частини першої ст.170 КАС України визначений обов`язок судді відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав відмови у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко