ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/12290/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевич А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Мостиської міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої на території Мостиської міської ради;
- зобов?язати відповідача утриматися від повторного вчинення аналогічних протиправних дій щодо безпідставної відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої на території Мостиської міської ради.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником сертифіката на право на земельну частку (пай) РН №9595281 (зареєстрований за №378 від 09.02.2023), виданого на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 21.11.2022 у справі №448/1099/20. З метою реалізації свого права позивач звернулася до Мостиської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для встановлення меж ділянки в натурі. Спочатку відповідач відмовився розглядати заяву, посилаючись на воєнний стан, проте рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 у справі №380/11323/24 таку бездіяльність було визнано протиправною. На виконання рішення суду відповідач розглянув заяву, проте прийняв оскаржуване рішення від 04.04.2025 №44 про відмову у наданні дозволу. Позивач вважає таке рішення дискримінаційним та протиправним, оскільки іншим громадянам на тій же сесії було надано аналогічні дозволи. У зв`язку з цим вона звернулася до суду з вимогою визнати дії ради протиправними та зобов`язати її утриматися від повторних безпідставних відмов. Просить позов задовольнити повністю.
У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову та посилається на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 21.11.2022 у справі №448/1099/20 за позивачем визнано право на середню земельну частку (пай) площею 2,18 в умовних кадастрових гектарах. Проте відомості про ОСОБА_1 відсутні у списках осіб, які мають право на земельну частку згідно з Проектом роздержавлення і приватизації земель КСП ім.Данила Галицького, затвердженим у 1997 році. У зв`язку з цим площа земель резервного фонду не включає частку позивача, а виділення земельної ділянки має здійснюватися з вільних земель сільськогосподарського призначення Мостиської міської ради. Відповідач зазначає, що у випадку виділення вільної земельної ділянки застосовуються норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» №2145-ІХ від 24.03.2022 (далі Закон №2145-ІХ), якими на час дії воєнного стану забороняється безоплатна передача земель комунальної власності у приватну власність та надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої передачі. Крім того, вказує, що оскаржуване рішення від 04.04.2025 №44 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 » про відмову у наданні дозволу прийняте відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач заперечує твердження про дискримінацію, пояснюючи, що рішення щодо інших громадян не є аналогічними, оскільки ситуація позивача вимагає виділення саме вільної земельної ділянки, що наразі заборонено законом. Також зазначає, що заява позивача буде розглянута після скасування правового режиму воєнного стану або внесення відповідних змін до законодавства. Вважаючи, що Мостиська міська рада діяла в межах повноважень та не порушила прав позивача, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона, не погодившись із позицією відповідача, зазначила, що останній не надав жодного підтвердження відсутності вільних земель на відповідній території. Право позивача на пай як працівника соціальної сфери підтверджено набраним законної сили постановою Львівського апеляційного суду від 21.11.2022 у справі №448/1099/20. Посилання відповідача на відсутність позивача у списках КСП ім.Данила Галицького є безпідставним, оскільки саме ця обставина і стала предметом попереднього судового розгляду.
Ухвалою суду від 23.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21.11.2022 у справі №448/1099/20 визнано за ОСОБА_1 право на середню земельну частку (пай) площею 2,18 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на території Мостиської міської ради Львівської області. На підставі зазначеного рішення видано сертифікат на право на земельну частку (пай) РН №9595281. Ці обставини підтверджені копіями відповідних документів, доданих до позовної заяви, і відповідачем не заперечуються.
03.04.2024 позивач подала до Мостиської міської ради заяву №523/05-14 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Листом від 02.05.2024 №1205/02-33 відповідач повідомив, що постійна депутатська комісія не розглядатиме заяву, посилаючись на Закон №2145-IX.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 у справі №380/11323/24 бездіяльність відповідача щодо нерозгляду зазначеної заяви визнано протиправною, позов задоволено повністю.
04.04.2025 на LXIII позачерговій сесії Мостиської міської ради Львівської області прийнято рішення №44, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Мостиської міської ради. Підставою в рішенні зазначено ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Вважаючи протиправним вищезгадане рішення відповідача №44 від 04.04.2025 та таким, що порушує її право на землю, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України від 25.10.2001 №2768-III (далі – ЗК України; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з ч.1 ст.3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).
Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за заявою працівників цих підприємств, установ та організацій.
Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно.
Площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарського призначення, водний фонд, резервний фонд).
Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).
Згідно з ч.ч.10, 11 ст.25 ЗК України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій.
Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема шляхом виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно з п.17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 №899-IV (далі – Закон №899-IV) право на земельну частку (пай) мають, зокрема: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).
Згідно з ч.ч.1-3 ст.3 Закону №899-IV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.
Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).
Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).
Підпунктом 5 п.27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, внесеній Законом №2145-IX від 24.03.2022) встановлено, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом;
Ключове питання, яке постало перед судом у цій справі: чи поширюється заборона, встановлена підп.5 п.27 розділу X «Перехідні положення» ЗКУ (введена Законом №2145-IX від 24.03.2022), на надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) власнику земельної частки (паю), право якого підтверджено сертифікатом та набраним законної сили рішенням суду.
Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на предмет відповідності критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, суд керується наступним.
У даній справі мали місце наступні обставини (якщо їх узагальнити): на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 21.11.2022 у справі №448/1099/20 за позивачем визнано право на середню земельну частку (пай) площею 2,18 умовних кадастрових гектарів; на підставі цього рішення їй видано сертифікат РН №9595281; позивач звернулася до відповідача за дозволом на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж ділянки в натурі; відповідач відмовив, посилаючись на Закон №2145-IX та відсутність позивача у списках КСП ім.Данила Галицького.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) на підставі сертифіката не є безоплатною передачею земель державної чи комунальної власності у приватну власність у розумінні підп.5 п.27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України.
Сертифікат на право на земельну частку (пай) відповідно до п.17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України є правовстановлюючим документом, який підтверджує вже існуюче майнове право особи, що виникло в процесі паювання земель колективних сільськогосподарських підприємств. Виділення в натурі на підставі такого документа є реалізацією вже набутого права, а не первинним набуттям права на землю.
Суд зауважує, що відносини щодо виділення паїв в натурі врегульовані спеціальним Законом №899-IV, тоді як заборона підп.5 п.27 розділу X ЗКУ адресована відносинам безоплатної приватизації у порядку ст.118 ЗК України – тобто випадкам первинного набуття права власності на землі державної чи комунальної власності. Право на пай виникло до введення воєнного стану і є правом вимоги, підтвердженим правовстановлюючим документом.
Щодо гарантованості права на виділення земельної частки (паю) в натурі та обов`язку органу місцевого самоврядування забезпечити таке виділення, зокрема за рахунок земель резервного фонду чи земель запасу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №542/1403/17 (провадження №14-106цс21) вказала, зокрема: особи, яким належить право на земельну частку (пай), та їх спадкоємці мають право отримати земельні ділянки в натурі; виділення таких земельних ділянок здійснюється сільськими, селищними або міськими радами; відповідна сільська рада (орган місцевого самоврядування) повинна здійснити заходи щодо відновлення права позивача.
Суд відхиляє посилання відповідача на підп.5 п.27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу, оскільки ця норма не регулює відносини щодо виділення земельних часток (паїв) власникам, права яких виникли до введення воєнного стану і підтверджені правовстановлюючим документом. Відповідач не навів жодної правової підстави, що поширювала б дію зазначеної заборони на відносини виділення паю в натурі за Законом №899-IV.
Посилання відповідача на те, що позивача не внесено до списків КСП ім.Данила Галицького Малнівської сільської ради, є безпідставним, оскільки право позивача на пай підтверджено постановою Львівського апеляційного суду від 21.11.2022 у справі №448/1099/20, яка набрала законної сили та є обов`язковою відповідно до ч.2 ст.14 КАС України і не підлягає переоцінці в межах цього провадження.
Суд також звертає увагу на те, що відповідач не подав жодних доказів відсутності вільних земельних ділянок сільськогосподарського призначення на відповідній території. Натомість матеріали справи містять рішення Мостиської міської ради №52 від 01.05.2024, яким відповідач надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 7,4282 га (кадастровий номер 4622484600:09:000:0083) із земель запасу на тій самій території та виставив цю ділянку на земельні торги, за результатами яких ділянку передано в оренду. Наведене спростовує доводи відповідача про неможливість виділити вільну земельну ділянку і підтверджує, що відповідач розпоряджається землями запасу, одночасно відмовляючи позивачу – власнику паю – у реалізації права, гарантованого законом і підтвердженого судовим рішенням.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить висновку, що рішення Мостиської міської ради №44 від 04.04.2025 прийнято без законної підстави, без урахування правової природи права на пай та всупереч вимозі обґрунтованості, а тому таке не відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, і є протиправним.
Щодо способу захисту порушеного права.
Позивач заявила вимогу про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні дозволу. Разом з тим, ця відмова оформлена Мостиською міською радою у формі офіційного рішення №44 від 04.04.2025, прийнятого на LXIII позачерговій сесії, тобто у формі індивідуального акту суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окреме його положення.
Оскільки волевиявлення відповідача щодо відмови реалізовано саме у формі рішення органу місцевого самоврядування, суд розглядає позовну вимогу про визнання дій протиправними як таку, що фактично спрямована на оспорювання рішення №44 від 04.04.2025, та застосовує ефективний спосіб захисту – визнання цього рішення протиправним і його скасування.
Такий підхід відповідає ч.2 ст.5 КАС України, відповідно до якої захист порушених прав, свобод чи інтересів особи здійснюється судом шляхом застосування ефективних способів захисту.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 25.01.2024 у справі №560/3284/22 наголошено на тому, що повноваження органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою не є дискреційними, оскільки за законом існує лише один правомірний варіант поведінки – надати дозвіл або відмовити виключно з підстав, передбачених законом; якщо таких підстав немає, орган зобов`язаний надати дозвіл; зобов`язання органу до цього в судовому порядку є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права і не є втручанням у дискреційні повноваження. Аналогічного висновку Верховний Суд дотримується також у постановах від 14.11.2022 у справі №826/17351/17 та від 02.07.2020 у справі №825/2228/18.
З огляду на наведене та зважаючи на те, що завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, порушене право позивача підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Мостиської міської ради як ефективний спосіб захисту порушеного права відповідно до ст.5 та ст.245 КАС України.
При цьому, суд враховує, що зобов`язання надати дозвіл не є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, оскільки за відсутності будь-яких законних підстав для відмови існує лише один правомірний варіант рішення відповідача.
Позовна вимога про зобов`язання відповідача утриматися від повторного вчинення аналогічних протиправних дій задоволенню не підлягає, оскільки є неефективним способом захисту в контексті конкретних обставин цієї справи: вона не відновлює порушеного права позивача. Ефективний захист забезпечується зобов`язанням надати конкретний дозвіл – саме така вимога є дієвим засобом відновлення права на виділення паю в натурі.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
Щодо судового збору, то відповідно до вимог ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України такий відшкодовується позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 5, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення LXIII позачергової сесії Мостиської міської ради Львівської області VIII скликання від 04.04.2025 №44 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 ».
Зобов`язати Мостиську міську раду Львівської області (місцезнаходження: вул.Грушевського, 6, м.Мостиська, Львівська область, 81300; код ЄДРПОУ: 26307500) надати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої на території Мостиської міської ради, з метою виділення їй земельної частки (паю) розміром 2,18 умовних кадастрових гектарів, підтвердженої сертифікатом на право на земельну частку (пай) РН №9595281.
У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Мостиської міської ради Львівської області утриматися від повторного вчинення аналогічних протиправних дій — відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Мостиської міської ради Львівської області (місцезнаходження: вул.Грушевського, 6, м.Мостиська, Львівська область, 81300; код ЄДРПОУ: 26307500) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.