Справа № 440/357/18 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О. 
Провадження № 22-ц/811/487/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ніткевича А.В.
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Блонського Михайла Андрійовича на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 22 січня 2026 року в складі судді Шендрікової Г.О. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, -
встановив:
20 листопада 2025 року заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Блонський М.А., звернувся до суду з скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Скарга обґрунтована тим, що 02.10.2025 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Якимцем Андрієм Івановичем винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 45472,54 грн. на боржника ОСОБА_1 за наявність у нього заборгованості із сплати аліментів понад три роки. Вважає таку постанову протиправною і, відповідно такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що у провадженні Шевченківського ВДВС перебуває ВП №61162512 про стягнення з ОСОБА_1 щомісячно на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь її матері ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/6 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дане виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа, виданого Буським районним судом Львівської області справа №440/357/18. 
Державний виконавець зазначив, що станом на дату накладення штрафу у скаржника утворилася заборгованість в розмірі 90945,08 грн., проте це не відповідає дійсності. ОСОБА_1 неодноразово звертався до виконавця для отримання розрахунку заборгованості по аліментах. З моменту відкриття даного виконавчого провадження, заявник кожного місяця сплачував аліменти. Наявна в нього заборгованість утворилася в період до 2018 року, коли ОСОБА_1 декілька років не сплачував аліментів. За цей період до нього був застосований штраф, проте такий визнаний протиправним рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 справа №:1.380.2019.005850. 
Вказував, що заявнику був наданий розрахунок заборгованості по аліментах від 19.08.2025. Згідно із цим розрахунком, на ОСОБА_1 вже був накладений штраф в розмірі 17428,35 грн., хоча такої постанови він не отримував. При цьому, у постанові зазначено, що штраф нарахований на суму заборгованості з 28.08.2018 по червень 2025 року. Вважає, що таким чином державний виконавець, виносячи 02.10.2025 постанову про накладення штрафу діяв протиправно, оскільки за цей період заборгованості до заявника вже був застосований штраф. При цьому, державний виконавець самовільно змінив розрахунок заборгованості по аліментах, оскільки в розрахунку від 22.09.2025 вже немає сплачених сум за період з 2018 року по жовтень 2023 року, хоча такі були і містяться в розрахунку від 19.08.2025. 
Отже, наявність розрахунку заборгованості від 19.08.2025 з інформацією про іншу суму штрафу, робить постанову від 02.10.2025 протиправною. 
Проте, як видно з розрахунку від 22.09.2025, станом на серпень 2025 року заборгованості по сплаті аліментів немає. Тому винесення постанови на момент, коли заборгованості немає, є теж ознакою протиправності цього рішення. Просив скаргу задовольнити. 
Оскаржуваною ухвалою Буського районного суду Львівської області від 22 січня 2026 року у задоволенні скарги представника скаржника адвоката Блонського Михайла Андрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовлено. 
Ухвалу оскаржив ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Блонський М.А., вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, оскільки судом не досліджено наведені у скарзі мотиви. 
Зокрема, вказує на те, що судом не дано оцінки тому факту, що розрахунок заборгованості від 19.08.2025 суперечить розрахунку, який взятий судом до уваги. Зауважує, що сплачені боржником кошти в рахунок погашення заборгованості були віднесені державним виконавцем до заборгованості, яка виникла до 2018 року, щоб у такий спосіб мати змогу застосувати штраф в більшому розмірі за період з 2018 по 2025 рік.
Додає, що державний виконавець мав право винести постанову про накладення штрафу лише в тому випадку, якщо на момент її винесення існувала заборгованість із сплати заборгованості. Проте, як вбачається з розрахунку від 22.09.2025, станом на серпень 2025 року заборгованість по аліментах відсутня. Тому вважає, що винесення постанови на момент, коли заборгованість відсутня, є ознакою протиправності цього рішення. 
Просить скасувати ухвалу Буського районного суду Львівської області від 22 січня 2026 року та постановити нову ухвалу, якою скаргу задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Шевченківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Буського районного суду Львівської області від 22 січня 2026 року залишити без змін.
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 26 травня 2026 року не прибули, представник заявника ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи у його відсутність, інші не повідомили про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з такого.
Так, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення штрафу від 02.10.2025 у ВП №61162512, суд першої інстанції виходив з того, що боржником не сплачувались аліменти на користь стягувача у період з 13.09.2018 (з моменту набрання законної сили судовим рішенням, за яким видано виконавчий лист № 440/357/18) по жовтень 2023 року, підтвердженням чого є розрахунок заборгованості по сплаті аліментів ВП№6116251 від 22.09.2025, у якому вказано, що за даний період у боржника виникла заборгованість у розмірі 90945,08 грн.
Згідно із складеним розрахунком, відповідно до ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Заборгованість за період з 13.09.2018 по 30.09.2023 становить 90 945,08 грн.
Враховуючи викладене, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМУМЮ Якимця А.І. щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів є правомірними, тому вимоги скарги в цій частині задоволенню не підлягають. 
Також, суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню вимоги скаржника щодо скасування розрахунку заборгованості та зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості, оскільки такі розрахунки не є рішеннями, якими порушено права чи свободи сторони виконавчого провадження, такі розрахунки державного виконавця прийняті в межах повноважень державного виконавця.
Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, суд виходить із такого.
Судом встановлено, що на виконанні у Шевченківському ВДВС у м. Львові ЗМУМЮ перебувало виконавче провадження № 47907665 з примусового виконання виконавчого листа № 466/5606/14-ц виданого 08.09.2014 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2014 до досягнення дитиною повноліття.
19.06.2015 держаним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та скеровано копії постанови сторонам.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 13.09.2018 по справі № 440/357/18 змінено розмір стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь її матері ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/6 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
07.02.2020 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №6116251 з примусового виконання виконавчого листа № 440/357/18 виданого 11.12.2019 Львівським апеляційним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/6 всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно із розрахунком заборгованості по сплаті аліментів ВП№6116251 від 22.09.2025, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів відповідно до виконавчого документа станом на 31.08.2025 становить 0,00 грн. Заборгованість за період з 13.09.2018 по 30.09.2023 становить 90945,08 грн. ОСОБА_1 у серпні 2025 року погашено дану заборгованість.
Штраф за наявною заборгованістю складає 50% - 45472,54 грн. (штраф нараховано з 13.09.2018). 
Також судом встановлено, що у період з 2018 року по жовтень 2023 року, боржником сплачувалась заборгованість, яка виникла до вересня 2018 року.
02.10.2025 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову ВП №61162512 про накладення штрафу на ОСОБА_1 на користь стягувача у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 45472,54 грн.
Не погоджуючись з постановою про накладення штрафу боржник звернувся до суду із скаргою, в якій одночасно просив поновити строк звернення до суду із скаргою, оскільки попередньо звернувся до Львівського окружного суду про скасування вказаної вище постанови, однак ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із ч.1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.
Приписами частини 2 статті 449 ЦПК України визначено, що пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою.
Згідно із ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у встановленому законом порядку.
Частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Системний аналіз вказаних процесуальних норм, разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» вказують на те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод (постанова Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20)).
Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2023 року у справі №909/615/15 зазначив, що передумовою для розгляду скарги по суті є встановлення факту подання цієї скарги у строк, передбачений частиною першою статті 341 ГПК України, або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено з поважних причин.
До того ж, з`ясування обставин дотримання заявником встановленого законом процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного чи приватного виконавця, наявності клопотання про поновлення такого строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання зазначеного строку, відсутності клопотання про його поновлення, а також поважності причин для такого поновлення, є залишення скарги без розгляду в порядку частини другої статті 118 ГПК України.
У постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) Верховний Суд вказав, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. Водночас заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі №925/308/13-г зазначив, що за змістом наведених норм, за порівняльного аналізу змісту термінів "дізнався" та "повинен був дізнатися", що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, він доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.
Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частини першої статті 341 ГПК України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо).
Також, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про вчинення відповідних виконавчих дій, однак не отримав задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні документи виконавчого провадження або відповіді.
В свою чергу, відповідно до статті 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо).
З матеріалів справи вбачається, що постанова державного виконавця у ВП №61162512 про накладення штрафу постановлена державним виконавцем 02.10.2025, про яку було відомо боржнику, оскільки не погоджуючись з такою 12.10.2025 він звернувся з позовом до Львівського окружного адміністративного суду про скасування постанови від 02.10.2025, однак ухвалою від 19.11.2025 Львівський окружний адміністративний суд провадження закрив, роз`яснивши, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Вказані вище обставини вказують на фактичну обізнаність боржника із наявністю виконавчого провадження, перебування в статусі боржника, а також про винесення постанови щодо накладення на нього штрафу за наявність заборгованості по сплаті аліментів.
Вже на наступний день, а саме 20.11.2025 ОСОБА_1 звернувся із скаргою в порядку цивільного судочинства. При цьому, ОСОБА_1 просив поновити строк на подання скарги на дії/бездіяльність державного виконавця, правомірно вважаючи, що ним пропущений строк на подання скарги з поважних причин.
Зважаючи на наявність клопотання ОСОБА_1 про поновлення стоку звернення до суду із скаргою, судова колегія доходить висновку, що такий строк підлягає поновленню, оскільки пропущений з поважних причин, з врахуванням того, що боржник скористався наданим йому правом на оскарження дій державного виконавця, однак помилився із судом відповідної юрисдикції, якому належить розглядати таку скаргу, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі №2610/27695/2012. 
Зокрема, у постанові від 14.12.2021 у справі № 2610/27695/2012 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки така постанова не є постановою про накладення штрафу в розумінні частини другої статті 63 Закону №1404-VIII, яка підлягає оскарженню до суду в порядку, визначеному частиною другою статті 74 цього Закону, тобто в порядку адміністративного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №2610/27695/2012 зазначила, що поняття та різновиди штрафів, що передбачені нормами Закону № 1404-VIII, і штрафу, передбаченого ст. 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), мають різну правову природу, оскільки в останньому випадку штраф є різновидом неустойки - грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Поняття штрафу, вжите у ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII, стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення, та його стягнення проводиться на користь держави.
У той час, як суми штрафів за невиконання судових рішень про стягнення аліментів, передбачені ч. 14 ст. 71 Закону № 1404-VIII, перераховуються на користь стягувача аліментів.
Суд першої інстанції розглядаючи скаргу по суті, не перевірив дотримання скаржником строків подання такої скарги, не вирішив поданого ОСОБА_1 клопотання про поновлення пропущеного строку, передчасно розглянув по суті подану скаргу та прийшов висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця. 
Колегія суддів звертає увагу, що у статті 195 СК України врегульовано порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), та вказано, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 18, ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.
Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).
Порядок стягнення аліментів визначається статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження», частиною 14 цієї статті передбачено накладення на боржника штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів, а саме:
- за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
- за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
- за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.
Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.
Штраф - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Його завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. 
Підставами накладення штрафу є протиправна поведінка (дії чи бездіяльності) особи, вина особи.
Окремо колегія суддів звертає увагу на вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5) (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, яка містить окремий розділ XVI з 10 статей, присвячений особливостям виконання рішень про стягнення аліментів.
Пункт 8 глави XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень визначає, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог п. 7 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, і суму штрафу.
Як роз`яснено Верховним Судом, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року, у справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21) дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до боржника. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови про накладення штрафу та її сума, з якою пов`язано визначення розміру штрафу.
Тобто, в даному випадку підлягає з`ясуванню, чи існувала заборгованість зі сплати аліментів станом на час винесення постанови 02.10.2025.
Із змісту постанови про накладення штрафу від 02.10.2025 вбачається, що державним виконавцем встановлено, що 07.02.2020 пред`явлено виконавчий лист №440/357/18, виданий 11.12.2019 року Львівським апеляційним судом до примусового виконання; постановою від 20.02.2020 відкрито виконавче провадження; з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання у ОСОБА_1 станом на 30.09.2023 утворилась заборгованість за сплати аліментів 90945,08 грн., сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки. 
Разом з тим, згідно із розрахунком заборгованості по аліментах у ВП № 61162512 від 22.09.2025, заборгованість боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зі сплати аліментів станом на 31.08.2025 року становить в сумі 127 144,58 гри. Вказана заборгованість сплачена боржником повністю. Заборгованість боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 31.08.2025 року становить 0,00 грн.
У цьому розрахунку зазначено, що згідно із ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносись постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Заборгованість за період з 13.09.2018 по 30.09.2023 становить 90 945,08 грн.
З наведеного слід дійти висновку, що на час винесення оскаржуваної постанови 02.10.2025, наявний розмір заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні ВП №61162512 не міг перевищувати граничних норм, встановлених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки станом на 31.08.2025 заборгованість взагалі була відсутня. 
Навпаки, досліджений судом апеляційної інстанції розрахунок заборгованості свідчить про те, що боржник активно погашав заборгованість зі сплати аліментів, при цьому до нього не міг бути застосований штраф, оскільки заборгованість станом на час винесення оскаржуваної постанови була відсутня. 
Сам по собі вибірковий період, за який виникла заборгованість (13.08.2018 по 30.09.2023) не надавав можливості та права державному виконавцю 02.10.2025 накладати штраф на боржника. 
Суд першої інстанції наведеного не врахував, а відтак, не дослідивши належним чином наявні в матеріалах справи докази, дійшов помилкового висновку про дотримання державним виконавцем вимог закону, що є підставою для відмови у задоволенні скарги. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що державним виконавцем винесено оскаржувану постанову з порушенням вимог абз.3, ч.1 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки підстав для накладення штрафу на боржника не було, так як на час винесення постанови, сукупний розмір заборгованості не перевищував суму відповідних платежів за три роки. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. 
Зміст зазначеної постанови суперечить положенням частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», тому дії державного виконавця щодо її винесення є неправомірними.
Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність дій державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМУМЮ Якимця А.І. щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 22.09.2025 року. Такий розрахунок складений у відповідності до вимог чинного законодавства та не суперечить матеріалам справи. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Блонського Михайла Андрійовича задовольнити частково. 
Ухвалу Буського районного суду Львівської області від 22 січня 2026 року в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії/ бездіяльність органу примусового виконання державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати, з ухваленням в цій частині нового судового рішення.
Поновити строк звернення до суду із скаргою на постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Якимець А.І. про накладення штрафу від 02.10.2025 року ВП №61162512.
Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Якимця А.І. про накладення штрафу від 02.10.2025 ВП №61162512.
В решті ухвалу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 травня 2026 року.
Головуючий:         А.В. Ніткевич
Судді:          С.М. Бойко
С.М. Копняк