ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" травня 2026 р. Справа№ 910/15088/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Кропивної Л.В.
суддів: Пономаренка Є.Ю. 
Гаврилюка О.М. 

секретар судового засідання Авсюкевич Н.В.,
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Валентин-С» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 у справі № 910/15088/25 (суддя Пукшин Л.Г.)
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валентин-С»
про стягнення 740 540,39грн,

В С Т А Н О В И В:
03.12.2025 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентин-С" (далі - відповідач) про стягнення 740 540, 39 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та п. 44 Правил користування теплової енергії відповідач здійснював бездоговірне споживання теплової енергії у нежитловій будівлі (літ. А) загальною площею 358, 5 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Новопольова, буд. 99-А, про що складено акт №03-02/2021, а також не виконував зобов`язань щодо оплати фактичного спожитих житлово-комунальних послуг, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача: заборгованості за теплову енергію в сумі 108 432,33 грн та нарахування за час прострочення інфляційних втрат у розмірі 55 921,90 грн, 3% річних у розмірі 14 057,65 грн; заборгованості за надання послуги з постачання теплової енергії в сумі 433 344,62 грн та нарахування за час прострочення інфляційних втрат у розмірі 97 225,36 грн, 3% річних у розмірі 26 901,12 грн, пені у розмірі 2 266,94 грн; заборгованості з плати за абонентське обслуговування для послуги з постачання теплової енергії в сумі 1 557,02 грн; заборгованості з плати за абонентське обслуговування для послуги з постачання гарячої води в розмірі 815,70 грн; заборгованості з внесків за обслуговування вузла комерційного обліку в розмірі 17,75 грн. 
Відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що приміщення за адресою: м. Київ, вул. Новопольова, буд. 99-А є нежитловим приміщенням, яке використовується ним для здійснення господарської діяльності (пекарня), розташоване між двома багатоквартирними будинками за адресами: вул. Новопольова, буд. 99-А та вул. Новопольова, буд. 99 і при здійсненні господарської діяльності відповідач не потребує використання теплової енергії. 
Крім того, відповідач зазначав, що не укладав із позивачем договору на постачання теплової енергії, а відтак відсутні правові підстави для нарахування заборгованості за теплову енергію. Також відповідач вважав помилковим твердження позивача про те, що він є співвласником багатоквартирного будинку.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 у справі № 910/15088/25 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Валентин-С» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за теплову енергію, спожиту за період березень - жовтень 2021 року в сумі 108 432,33 грн; нараховані та цю суму інфляційні втрати у розмірі 55 921,90 грн, 3% річних у розмірі 14 057,65 грн; заборгованість за надання послуги з постачання теплової енергії за період листопад 2021 року - березень 2025 року у розмірі 433 344,62 грн; нараховані та цю суму пеню у розмірі 2 266,94 грн, інфляційні втрати у розмірі 97 225,36 грн, 3% річних у розмірі 26 901,12 грн; заборгованість з плати за абонентське обслуговування для послуги з постачання теплової енергії в розмірі 1 557,02 грн; заборгованість з плати за абонентське обслуговування для послуги з постачання гарячої води в розмірі 815,70 грн; заборгованість з внесків за обслуговування вузла комерційного обліку в розмірі 17,75 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив із того, що належними та допустимими доказами підтверджена наявність у відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію у спірний період та порушення прав позивача.
Оцінивши подані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено самовільне підключення відповідача до теплових мереж позивача до моменту укладення договору (до 31.10.2021) та фактичне споживання відповідачем теплової енергії у нежитловій будівлі (літ. А) загальною площею 358,5 кв. м, розташованій за адресою: м. Київ, вул. Новопольова, буд. 99-А.
При цьому місцевий господарський суд зазначив, що відсутність укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не звільняє споживача від обов`язку оплатити фактично спожиті послуги у повному обсязі, у зв`язку з чим споживач зобов`язаний здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію.
Враховуючи, що факт порушення відповідачем зобов`язань у частині своєчасної та повної оплати поставленої теплової енергії за період з березня по жовтень 2021 року підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 108 432,33 грн, а також, перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, дійшов висновку про обґрунтованість нарахованих сум у розмірі заявленому позивачем.
Також суд першої інстанції, з огляду на відсутність доказів прийняття відповідачем рішення про обрання моделі договірних відносин та укладення з позивачем індивідуального договору про надання комунальної послуги, дійшов висновку, що з 31.10.2021 між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії як публічного договору приєднання у редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830.
З урахуванням наведеного місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо оплати послуг теплопостачання. Оскільки судом було встановлено правомірність нарахування позивачем заборгованості за надані послуги, суд також визнав обґрунтованими вимоги про стягнення вартості теплової енергії, витраченої на функціонування системи гарячого водопостачання та внутрішньобудинкової системи опалення, розрахованої позивачем та відображеної в актах надання послуг з постачання теплової енергії. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що плата за абонентське обслуговування є складовою ціни публічного типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії та підлягає сплаті відповідачем.
Встановивши наявність підстав для стягнення заборгованості за період з листопада 2021 року по березень 2025 року, суд першої інстанції також перевірив поданий позивачем розрахунок пені, інфляційних втрат та 3 % річних і стягнув їх у заявленому позивачем розмірі.
Не погоджуючись із висновком суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Валентин-С» через підсистему «Електронний суд» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 у справі № 910/15088/25 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що відповідач є споживачем теплової енергії. Апелянт вважає, що, оскільки матеріали справи не містять доказів акцепту умов договору № 911440-01 від 11.03.2021, відсутні підстави вважати, що відповідач укладав такий договір із позивачем, а саме по собі володіння нерухомим майном не породжує обов`язку сплачувати вартість комунальної послуги без доведення факту її надання саме цьому власнику. 
Відповідач також вважав, що не є співвласником багатоквартирного будинку, а отже, на нього не поширюється дія Закону України від 03.12.2020 № 1060-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» та частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у зв`язку з чим він не зобов`язаний укладати договір із виконавцем комунальної послуги.
Крім того апелянт вказував, що надані позивачем докази отримання послуги з постачання теплової енергії стосуються багатоквартирного будинку в цілому, а не приміщення пекарні, розміщеної між будинками. 
Щодо складеного позивачем акту від 08.02.2021 № 103-02/2021, то апелянт зазначив, що такий акт не підтверджує факту споживання послуги з постачання теплової енергії, а лише засвідчує транзитне розміщення комунікаційних мереж. Також апелянт вважав, що акти наданих послуг, які не підписані відповідачем, не можуть бути належними доказами обсягу наданих послуг з постачання теплової енергії, на підставі яких позивачем здійснено нарахування заборгованості.
Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2026 матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Валентин-С» у судовій справі № 910/15088/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Руденко М.А., Барсук М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 15.04.2026.
26.03.2026 позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Позивач зазначав, що у відповідача виник обов`язок з оплати вартості послуг з постачання теплової енергії в силу закону, який покладає на споживача обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги, якими він користувався, і такий обов`язок не ставиться у залежність від укладення договору про надання відповідних послуг. Разом з тим, факт користування послугами з постачання теплової енергії, на думку позивача, є акцептом умов публічного договору у разі відсутності індивідуально укладеного договору.
На думку позивача, матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують факт надання відповідачу послуг з постачання теплової енергії і такі докази були належним чином оцінені судом першої інстанції.
20.03.2026 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
27.03.2026 відповідач подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якій заперечив проти доводів позивача. Відповідач вважав, що послуги з постачання теплової енергії йому фактично не надавалися, при цьому суд першої інстанції не врахував його доводів про те, що специфіка діяльності відповідача (пекарня) не потребує забезпечення та користування централізованим опаленням, тим більше, що приміщення оснащене електричним котлом.
Відповідач зазначав, що нарахування боргу позивачем здійснювалися, виходячи із загальної площі нежитлового приміщення, а не з опалювальної площі. На думку відповідача, оскаржуване рішення прийняте без урахування фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору по суті.
27.03.2026 відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначив, що у даному спорі підлягає застосуванню загальна позовна давність, а заявлені до стягнення суми мають обмежуватися останніми трьома роками, що передували моменту подання позову, зокрема щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.
10.04.2026 представником відповідача подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 відповідне клопотання задоволено та повідомлено учасників справи, що судове засідання призначене на 15.04.2026 відбудеться в режимі відеоконференції.
29.04.2026 позивачем подано додаткові пояснення, в яких він підтримав раніше викладені доводи та заперечення, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
29.04.2026 відповідачем подано додаткові пояснення, в яких апелянт підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні. 
15.04.2026 до матеріалів справи долучено службову записку головуючого судді Кропивної Л.В. про заміну судді Руденко М.А. у зв`язку з її перебуванням у відрядженні та судді Барсук М.А. у зв`язку з її участю у конференції у Верховному Суді.
15.04.2026 до матеріалів справи долучено розпорядження керівника апарату щодо призначення повторного розподілу судових справ.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2026 матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Валентин-С» у справі № 910/15088/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Пономаренко Є.Ю., Гаврилюк О.М.
Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду та оголошено перерву у її розгляді до 04.05.2026.
У судове засідання 04.05.2026 з`явився представник відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, однак його представником подано клопотання про відкладення розгляду справу у зв`язку з зайнятістю у іншому судовому засіданні.
Розглянувши вказане клопотання, колегія дійшла висновку про відмову у його задоволенні з огляду на таке. 
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відповідно до частини 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на те, що явка сторін не визнавалася обов`язковою, а матеріали справи містять доводи позивача, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності його представника.
Розглянувши доводи апелянта, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права при вирішенні позову, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго".
Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.
Відповідно до п. 2.1 статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" підприємство утворено з метою отримання прибутку від провадження господарської діяльності, спрямованої на підвищення надійності енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів електро-, теплопостачання, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Згідно з п. 2.2.1. цього статуту предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.
Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання, визначені Законом України "Про теплопостачання".
Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об?єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Тобто зазначеною нормою визначено, що теплова енергія як товар не використовується для її безпосереднього споживання споживачами комунальних послуг (зокрема, власниками приміщень у багатоквартирному будинку), а визначає перелік саме господарських і технологічних потреб, де її застосування можливе, а саме: для опалення (послуг з централізованого опалення), підігріву питної води (послуг централізованого постачання гарячої води), інших господарських і технологічних потреб (використання, наприклад, у промисловому виробництві).
Також статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що місцева (розподільча) теплова мережа - це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
Тобто зазначеною нормою визначено ще одну обов?язкову ознаку споживача теплової енергії, а саме: споживачем теплової енергії може бути особа (ОСББ, житлово-комунальні організації, виконавці послуг), теплоспоживче обладнання якої (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування тощо) через тепловий ввод приєднане або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі.
З огляду на зазначене вище (за умови технічної можливості для приєднання внутрішньобудинкових мереж, теплоспоживчого устаткування до місцевої (розподільчої) теплової мережі) до споживачів теплової енергії відносяться, зокрема, власники/балансоутримувачі будинків (споруд), будинки яких приєднані до місцевої (розподільчої) теплової мережі.
В розумінні Закону України "Про теплопостачання" позивач є теплопостачальною організацією та відповідно до Статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО", є виконавцем послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у нежитлових приміщеннях за адресою: м. Київ, вул. Новопольова, буд. 99-А.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Товариство з обмеженою відповідальністю "Валентин-С" з 29.12.2018 є власником об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі (літ. А), загальною площею 358,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Новопольова, будинок 99-А.
17.02.2021 представниками СП "ЕНЕРГОЗБУТ" КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" було складено акт №03-02/2021, за яким встановлено порушення споживачем при користуванні тепловою енергією за адресою: м. Київ, вул. Новопольова, 99-А Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1198, а саме: п.п. 4.4. - бездоговірне споживання теплової енергії (Центральне опалення); прибудовані приміщення між житловими будинками за адресами вул. Новопольова 99 та 99-А. Площа згідно з витягом з ДРРПнНМ 5 S-358, 5 кв.м.
Тобто, на підставі зазначеного акту позивачем встановлено факт самовільного підключення відповідача до теплових мереж позивача без укладення договору.
11.03.2021 відбулось засідання комісії з розгляду актів порушень споживачами ПКТЕ та/або умов договору (оформлене протоколом №1), на якому встановлено наступне: "В ході цільової перевірки житлового будинку за адресою вул. Новопольова, 99А виявлено самовільне бездоговірне споживання теплової енергії на потреби ЦО нежитловим приміщенням ТОВ "Валентин-С" площею 358,5 кв.м, розташованим між двома житловими будинками (прибудова) за адресами вул. Новопольова, 99 та вул. Новопольова, 99А, про що був складений акт від 17.02.2021 №03-02/2021 про порушення Правил користування тепловою енергією та/або умов договору. В зазначеному житловому будинку (о/р 911440) встановлено прилад комерційного обліку теплової енергії на системі ЦО. Нарахування житловому будинку здійснювались згідно з показаннями приладу. На час обстеження власником нежитлового приміщення ТОВ "Валентин-С" не надано документи до ВДТ УПТЕ для укладення договору на постачання теплової енергії з КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО". Відповідно до витягу з Державного реєстру нерухомого майна ТОВ "Валентин-С" придбало зазначене нежитлове приміщення 30.05.2019. Нарахування зазначеному нежитловому приміщенню за послуги ЦО з 25.10.2019 (Розпорядження КМДА від 24.10.2019 №Б-115 про початок опалювального періоду 2019/2020 в м. Києві) не здійснювались. З огляду на викладене, необхідно здійснити перерозподіл обсягів теплової енергії на потреби ЦО пропорційно фактичним опалювальним площам за тарифними групами згідно з показаннями приладу обліку з 25.10.2019". Комісією вирішено: УПТЕ СП "ЕНЕРГОЗБУТ" вчинити дії щодо укладення договору на постачання теплової енергії з ТОВ "Валентин-С"; УПТЕ СП "ЕНЕРГОЗБУТ" виконати перерозподіл житловому будинку по вул. Новопольова 99А (о/р901440) обсягів теплової енергії на потреби ЦО пропорційно фактичним опалювальним площинам за тарифними групами згідно з показаннями приладу обліку з 25.10.2019".
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Принципу змагальності в господарському судочинстві найбільшою мірою відповідає стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 10.09.2019 р. у справі № 916/2403/18), і саме цей стандарт, як правило, має застосовуватись при розгляді господарських спорів (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17 від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17).
Наданими позивачем доказами, зокрема інформацією з державних реєстрів, актом від 17.02.2021 №03-02/2021 про порушення Правил користування тепловою енергією та протоколом засідання комісії від 11.03.2021 №1, підтверджується факт бездоговірного споживання відповідачем теплової енергії на потреби централізованого опалення нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Новопольова, 99-А. Водночас відповідачем належних та допустимих доказів на спростування встановлених позивачем обставин до матеріалів справи не надано.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що специфіка діяльності пекарні не потребує використання теплової енергії, а відтак відповідач не є споживачем послуг теплопостачання з таких мотивів.
Користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання (пункт 4 Правил № 1198).
Підприємствами, що використовують теплову енергію для цілей власного виробництва, є суб`єкти господарювання, які самостійно виробляють теплову енергію (пару або гарячу воду) на власних котельнях, когенераційних установках чи інших теплогенеруючих об`єктах та використовують її виключно для забезпечення власного виробничого процесу, опалення або гарячого водопостачання власного комплексу.
Відповідач не є виробником теплової енергії, не має у власності чи користуванні відповідні теплогенеруючі установки або забезпечує власні потреби тепловою енергією самостійно. Навпаки, встановлені у справі обставини свідчать про фактичне підключення нежитлового приміщення відповідача до теплових мереж позивача та споживання теплової енергії саме від теплопостачальної організації.
Отже, відповідач у спірних правовідносинах є не виробником теплової енергії для власних потреб, а споживачем послуг з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим на нього поширюються вимоги законодавства у сфері теплопостачання щодо обов`язку оплати фактично спожитої теплової енергії.
Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" серед основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 № 1198 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.
У відповідності до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
З матеріалів справи вбачається, що в період з березня по жовтень 2021 року позивачем здійснювалося постачання через транзитну мережу теплової енергії до нежитлової будівлі (літ. А), загальною площею 358,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Новопольова, будинок 99-А, на підтвердження чого є корінці нарядів на включення та відключення будинків на опалювальний сезон, акти про готовність вузла комерційного обліку та відомості обліку споживання теплової енергії.
Питання прийняття облікових карток (табуляграм) в якості доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі - продажу) теплової енергії, у контексті їх оцінки судами, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/6652/17, від 12.07.2018 у справі № 910/6654/17, від 12.10.2018 у справі №910/30728/15, від 03.09.2020 у справі № 910/17662/19).
Обсяг спожитої відповідачем теплової енергії в ГКал., а також щомісячне нарахування по особовому рахунку відображені в облікових картках споживача за його обліковим записом: 911440-01.
За умовами частини 1 статті 10 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
За приписами статті 1 Закону України "Про теплопостачання" тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.
Відповідно до статті 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відтак, відповідач мав оплачувати поставлену позивачем теплову енергію щомісяця не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунком.
Відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про теплопостачання» споживач зобов`язаний здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію, а відсутність укладеного договору сама по собі не звільняє його від такого обов`язку.
Враховуючи, що факт порушення відповідачем зобов`язань у частині своєчасної та повної оплати поставленої теплової енергії підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача 108 432,33 грн основного боргу, а також, 3 % річних та інфляційних втрат у заявленому позивачем розмірі.
Разом з тим, відповідно статті 1 Закону України "Про теплопостачання" саме споживачі та постачальники теплової енергії є суб?єктами відносин у сфері теплопостачання і, як наслідок, відносини у цій сфері встановлюються шляхом укладення договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.
Частиною четвертою статті 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.
У зв`язку з набранням чинності 01.05.2021 Закону України від 03.12.2020 року №1060 "Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг" до організації моделі договірних відносин з виконавцем послуг внесені зміни, а саме запроваджено укладання публічного договору приєднання.
З усіма фізичними або юридичними особами, які є власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, які протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, вважаються укладеними публічні договори приєднання за формою, встановленою Правилами, затвердженими постановою КМУ від 21.08.2019 №830, з урахуванням змін, внесених КМУ від 08.09.2021 року № 1022 (далі - Правила).
30.09.2021 Позивачем на офіційному веб-сайті КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" (https://kte.kmda.gov.ua/) опубліковано текст Договору про надання послуги з постачання теплової енергії за формою, встановленою Правилами, затвердженими постановою КМУ від 21.08.2019 № 830, з урахуванням змін подальших змін.
30.03.2021 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" направило відповідачу листом №30/5/3/4740 від 29.03.2021 проект договору №911440-01 від 11.03.2021, який не був підписаний останнім.
Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунка за надану послугу, факт отримання послуги (п. 4. Типового договору про надання послуги з постачання теплової енергії).
Матеріали справи не містять доказів прийняття рішення відповідачем про вибір моделі договірних відносин та укладення з позивачем індивідуального договору про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, тож суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з 31.10.2021 між позивачем та відповідачем укладено індивідуальний договір за фактом отримання послуги від позивача, який є публічним та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України (далі - договір).
При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 Правил № 1198 вони визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії. Правила є обов?язкові для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії (пункт 2 цих Правил).
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2006 року № 1875-IV споживач - це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; внутрішньобудинкові системи - це мережі, арматура на них, прилади та обладнання, засоби обліку та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які знаходяться в межах будинку, споруди.
У пункті 2 Правил № 630 застосовуються, зокрема, такі терміни: централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання; централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Тобто зазначеними нормами визначено обов?язкову ознаку споживача послуг, а саме: споживачем послуг може бути фізична/юридична особа, відповідне обладнання приміщення якої приєднане або має технічні можливості для приєднання до відповідних внутрішньобудинкових систем.
Таким чином, до споживачів послуг відносяться фізичні/юридичні особи - власники жилих/нежилих приміщень, відповідне обладнання яких приєднане до внутрішньобудинкових систем.
Отже, якщо відповідне устаткування житлових/нежитлових приміщень, що належать власникам таких приміщень, приєднане до внутрішньобудинкових систем, то власники таких приміщень є споживачами послуг та суб?єктами споживання теплопостачання через транзитну мережу.
А відтак доводи апелянта про те, що він не є споживачем послуг з постачання теплової енергії, відхиляються за безпідставністю.
Доводи апелянта про відсутність у нього статусу співвласника багатоквартирного будинку та, як наслідок, неможливість розподілу на нього вартості теплової енергії не відповідають дійсним обставинам справи.
Присвоєння належному відповідачу об`єкту нерухомості адреси: вул. Новопольова, буд. 99-А свідчить про його включення до складу відповідної будівлі (багатоквартирного будинку) та наявність просторового та інженерного зв`язку з будинком, який обліковується як єдиний об`єкт теплопостачання. 
Отже, є хибним твердження апелянта про те, що на нього не поширюється дія Закону України від 03.12.2020 № 1060-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» та частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»
Пунктом 24 Правил визначено, що розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу.
Пунктом 30 договору закріплено, що споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з: плати за послугу, визначеної відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 (Офіційний вісник України, 2019 р., № 71, ст. 2507), - в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8.09.2021 № 1022, та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання; плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті виконавця http://www.kpts.dp.ua/.
Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу (пункт 34 договору).
Абзацом 9 частини 5 статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" в редакції від 01.05.2021 визначено, що плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з:
плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства;
плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 31 Правил визначено, що вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, а для багатоквартирних будинків, обладнаних системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії.
Відповідно до пункту 33 Правил плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з:
плати за послугу, визначеної відповідно до цих Правил та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання;
плати за абонентське обслуговування, визначеної виконавцем, розмір якої не може перевищувати граничного розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України;
плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається окремим договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.
Плата за послугу, абонентське обслуговування та плата за обслуговування, поточний ремонт внутрішньобудинкової системи теплопостачання багатоквартирного будинку вноситься споживачем виконавцю щомісяця однієї сумою в порядку та розмірах, визначених договором. При цьому виконавець забезпечує деталізацію інформації щодо структури плати у рахунках споживачів.
Згідно пункту 11 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Відповідно до пункту 39 Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води, затвердженої постановою КМУ від 11.12.2019 № 1182 споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуги або у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.
Розподіл обсягів спожитої у будівлі послуги та обсягів теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання здійснює виконавець або визначена власником (співвласниками) будівлі інша особа, що здійснює розподіл обсягів послуги, відповідно до обраної моделі договірних відносин. Споживач надає виконавцю інформацію про кількість осіб, які фактично користуються послугою у приміщенні (квартирі) споживача, та інші вихідні дані, необхідні для застосування обраного способу розподілу обсягів послуги відповідно до Методики розподілу (пункт 28 Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води).
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено законність нарахування позивачем заборгованості за надані послуги теплопостачання, тож стягненню підлягає вартість теплової енергії, витраченої на функціонування системи гарячого водопостачання, та витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення, розрахована позивачем та відображена в актах надання послуг з постачання теплової енергії.
Відповідно до актів надання послуг з постачання теплової енергії, акту звіряння взаєморозрахунків за послуги з постачання теплової енергії, розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, деталізованої інформації про коригування нарахувань, позивач належним чином надав послуги з постачання теплової енергії відповідачу у період з листопада 2021 року по березень 2025 року на загальну суму 433 344, 62 грн з урахування здійсненого позивачем перерахунку.
Доводи апелянта щодо відсутності підписаних ним актів наданих послуг як на підставу для заперечення обсягу та вартості нарахованої теплової енергії є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.
Відносини з постачання теплової енергії у спірний період регулювалися, зокрема, Правилами користування тепловою енергією та умовами публічного індивідуального договору приєднання, затвердженого у встановленому порядку, відповідно до яких облік спожитої теплової енергії здійснюється на підставі показань вузлів комерційного обліку та розрахункових даних постачальника.
За таких умов обов`язок споживача з оплати теплової енергії виникає на підставі факту її постачання, підтвердженого даними комерційного обліку та розрахунковими документами постачальника, тоді як оформлення актів приймання-передачі послуг не є окремою підставою для підтвердження цієї обставини.
Витрати, пов`язані з обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води та теплової енергії, відшкодовуються, зокрема, шляхом сплати споживачами комунальних послуг виконавцю комунальної послуги плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України, - у разі укладення індивідуальних договорів або індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем.
Плата за абонентське обслуговування розраховується КП "Київтеплоенерго" на одного абонента (один особовий рахунок) на місяць з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 808 "Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або за індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг".
Отже плата за абонентське обслуговування є складовою частиною ціни публічного типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії та має сплачуватися відповідачем.
Перевіривши надані позивачем розрахунки плати за абонентське обслуговування, плати за обслуговування вузла комерційного обліку, а також нарахованих за весь час прострочення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх обґрунтованість, а також про наявність підстав для їх примусового стягнення з відповідача.
Стосовно заявленої відповідачем позовної давності, колегія суддів зазначає таке.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і відновлений 04.09.2025 на підставі Закону № 4434-IX.
Отже, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану та був відновлений 04.09.2025.
Тому звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини вказує: «…Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Інши доводи апелянта викладені у його поясненнях до справи не спростовують обов`язок відповідача обґрунтовувати його доводи належними та допустимими доказами.
Викладені в апеляційній скарзі доводи фактично свідчать про незгоду апелянта з висновками суду, проте по суті їх не спростовують; підстав для скасування чи зміни рішення не містять, а тому визнаються судом апеляційної інстанції неспроможними.
Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення у справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено. 
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин справи апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення - слід залишити без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Валентин-С» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 у справі № 910/15088/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 у справі № 910/15088/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/15088/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна 

Судді Є.Ю. Пономаренко

О.М. Гаврилюк