Справа № 487/8160/25
Провадження № 2/487/569/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
19.05.2026 року  м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючий суддя	Нікітін Д.Г.,	
при секретарі	Марченко О.С.	

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, 
встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі судового наказу 13.12.2017 року по цивільній справі № 487/6277/17 на користь ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити розмір аліментів в розмірі 16,5% частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до повноліття дитини.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 , 06 грудня 2008 року вступив в шлюб з ОСОБА_2 . 11.04.2018 року шлюб було розірвано за рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.04.2018р. (справа № 480/267/18). Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 15.11.2011), який проживає разом з матір`ю. На підставі судового наказу, який виданий Заводським районним судом міста Миколаєва 13.12.2017 року по цивільній справі № 487/6277/17з позивача на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання нашої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого на відповідний вік дитини, щомісяця до її повноліття, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Крім того зазначив, що у Позивача є друга дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 25.11.2020). На підставі судового наказу, який виданий Жовтневим районним судом Миколаївської області від 30 вересня 2024 року по цивільній справі № 477/2307/24 з ОСОБА_1 стягувались аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 09 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області 17.0912025 року справа № 477/1212/25 зменшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/4 (однієї четвертої) частини до 1/6 (однієї шостої)заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 09 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку з цим, після отримання рішення Вітовського районного суду Миколаївської області 17.0912025 року Позивач вважає за потрібне звернутись до суду з метою урегулювати розмір аліментів згідно чинного законодавства в розмірі 1/3 (33%) доходу платника аліментів, що діляться порівну на двох дітей, тобто по 16,5% на кожну дитину. Так як, при народженні дітей від різних матерів, діти мають рівні права на отримання аліментів.
Крім цього на утриманні Позивача перебувають його батьки пенсіонери похилого віку мати ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та батько ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які потребують стороннього догляду та матеріальної підтримки на придбання ліків, продуктів харчування та інших засобів для існування. Зазначені витрати також покладаються на Позивача, він проживає разом з батьками, іншої сторонньої допомоги батьки не мають.
Відповідно до довідки про доходи Позивача після всіх обов`язкових відрахувань та аліментів у Позивача на забезпечення своєї життєдіяльності та утримання батьків залишається заробітна плата (лютий – 6054,06 грн., березень – 5048,58 грн., квітень – 6599,88 грн.), яка не в повній мірі покриває витрати на утримання батьків, оплати комунальних послуг, придбання продуктів харчування та інших засобів для існування.
Ухвалою від 06.11.2025 року по даній справі відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 17.02.2026 року по даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
У судове засідання відповідач не з`явилась, повідомлялася про слухання справи належним чином.
Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
ОСОБА_1 , 06грудня 2008 року вступив в шлюб з ОСОБА_2 .
11.04.2018 року шлюб було розірвано за рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.04.2018р. (справа № 480/267/18).
Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 15.11.2011), який проживає разом з матір`ю.
На підставі судового наказу, який виданий Заводським районним судом міста Миколаєва 13.12.2017 року по цивільній справі № 487/6277/17з мене на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого на відповідний вік дитини, щомісяця до її повноліття, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до положень, що містяться у частинах 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.
За змістом ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтями 180,181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що в нього народилася, ще одна дитина на яку він сплачує аліменти.
Аналіз ст.192 СК України дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану.
Відповідно до ч.1 ст.81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування.
Разом з тим, позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження погіршення його матеріального стану.
Отже, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану. При цьому, останній не надав суду жодних доказів на підтвердження наявності в нього рухомого та нерухомого майна.
Разом з тим, зменшення розміру аліментів, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей, та суперечитиме їх інтересам.
Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, у повному обсязі недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, на підставі ст.ст.181, 182, 192 СК України, суд
ухвалив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України. 
Заочне рішення може бути переглянуте районним судом при поданні відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Д.Г. Нікітін