Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/561/26 
номер провадження 2/695/1513/26

09 червня 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі 
судді Апанасенко К.І., 
за участю секретаря судового засідання Козлова Б.О., Біліченко С.В., Біленко Н.Г.,
представника позивача і третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, адвоката Чорноіваненка Д.О.,
представника відповідача адвоката Онишко В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ),
УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з указаним позовом до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області.
У позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі 4 000 грн до досягнення нею 23 років або припинення навчання. Позов обґрунтовано тим, що 24 липня 2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27 вересня 2022 року у справі № 695/2231/22 було розірвано. Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент звернення до суду ОСОБА_3 продовжує навчання за денною формою у Черкаському медичному коледжі, самостійного стабільного доходу не має та потребує матеріальної допомоги. Після припинення спільного проживання відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, не бере участі у витратах, пов`язаних з її навчанням, харчуванням, проживанням та забезпеченням базових життєвих потреб. При цьому відповідач з 2022 року перебуває за кордоном, є працездатною особою. Після розірвання шлюбу позивач разом з дітьми повернулася в Україну. Донька проживає разом із нею в місті Черкаси. 
Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2026 було відкрито проваження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, судове засідання призначено на 20.03.2026.
16.03.2026 до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог.
17.03.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій позивач просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення відповідача пов`язані з тим, що він є інвалідом ІІ групи, має проблеми зі здоров`ям і постійно лікується, через що здійснює регулярні фінансові витрати і фактично позбавлений можливості повноцінно працювати. Основним джерелом його доходів є пенсійні виплати та фінансова підтримка з боку нинішньої дружини. Як наслідок, він не має можливості надавати ОСОБА_4 матеріальну допомогу. ОСОБА_3 живе окремо від матері, зі своїм хлопцем та його сім`єю. У позивача й відповідача є ще неповнолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позов про стягнення аліментів на утримання якої з відповідача на користь ОСОБА_1 також розглядається в Золотоніському міськрайонному суді Черкаської області. Відповідач надав суду докази володіння ОСОБА_6 на праві власності житловим будинком та земельними ділянками у м. Черкаси, останні були придбані 21.03.2025. На думку відповідача, це свідчить про відсутність в ОСОБА_7 необхідності отримувати матеріальну допомогу від батька.
У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному судове засідання було відкладено на 23.04.2026 на 11 год. 30 хв.
Ухвалою суду від 22.04.2026 представникам позивача і відповідача адвокатам Чорноіваненку Д.О. та ОСОБА_8 була надана можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів заявників.
23.04.2026, починаючи з 11 год. 30 хв і протягом наступних 35 хвилин суд робив неодноразові спроби встановити технічний зв`язок із представниками сторін для проведення судового засідання. Однак якість зв`язку не дозволила проводити судове засідання (не було чути звуку голосу представників сторін). 
Тому суд на підставі п. 3 ч. 2 ст. 223 ЦПК України відклав розгляд справи на 18.05.2026 на 8 год. 00 хвилин. Водночас із метою належної підготовки до розгляду справи, задля забезпечення дотримання розумних строків її розгляду та зважаючи на категорію судової справи, суд вирішив окремі процесуальні питання, що потребували розв`язання на відповідній стадії процесу.
Зокрема, суд прийняв до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, подану до суду 16.03.2026. У цій заяві у порядку збільшення позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки, ОСОБА_3 , яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі – 6469,00 грн щомісячно. Окрім того, позивач заявила нові позовні вимоги до відповідача, а саме: стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання повнолітньої доньки, ОСОБА_3 , у сумі 39 490,00 грн, а також аліменти за минулий час на утримання повнолітньої доньки в сумі 265 229,00 грн за період з 01.09.2022 до 01.02.2026.
Також ухвалою від 23.04.2026 суд залучив до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача  ОСОБА_3 , інтересів якої безпосередньо стосується розгляд справи. 
11.05.2026 до суду надійшла заява ОСОБА_3 про вступ у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, та її позовна заява. Оскільки вона була подана у відповідності з вимогами процесуального законодавства, а представник позивача ОСОБА_9 та представник відповідача ОСОБА_8 не заперечували проти вступу у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 , суд ухвалою від 18.05.2026 прийняв до розгляду вказану позовну заяву. Відповідно, ОСОБА_3 набула у справі процесуального статусу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Представник відповідача на запитання суду повідомила, що не потребує часу для підготовки відзиву на позовну заяву третьої особи, готувати відзив на позовну заяву не планує, тому розгляд справи було продовжено у судовому засіданні 18.05.2026.
Приймаючи до розгляду вказану позовну заяву ОСОБА_3 , суд одночасно прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог. Як наслідок, до розгляду були прийняті такі позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 :
позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі – 6469,00 грн щомісячно, починаючи з березня 2026 року по квітень 2026 року (всього грошові кошти в сумі 12938,00 грн); додаткові витрати на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 у сумі 39 490,00 грн, а також аліменти за минулий час на утримання повнолітньої доньки в сумі 265229,00 грн за період з 01.09.2022 до 01.02.2026;
третя особа із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі – 6469,00 грн щомісячно, починаючи з травня 2026 року до досягнення нею 23 років або припинення навчання.
Вступ у справу в якості третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що самостійно проживає з травня 2026 року в будинку, який їй подарував вітчим, після завершення ремонту в будинку та створення в ньому належних умов для проживання. Свої позовні вимоги аргументує в такий спосіб. Вона продовжує навчання за денною формою у Черкаському медичному коледжі, самостійного стабільного доходу не має та потребує матеріальної допомоги. Після припинення спільного проживання відповідач не надав жодної матеріальної допомоги на утримання доньки, не брав участі у витратах, пов`язаних з її навчанням, харчуванням, проживанням та забезпеченням базових життєвих потреб, всі витрати здійснювали позивач та вітчим. Останній подарував ОСОБА_3 грошові кошти на купівлю власного житла, допоміг разом із позивачем з ремонтом будинку. Тому ОСОБА_3 вважає справедливим стягнення з батька аліментів на час її навчання.
Отже, під час розгляду справи відбулося збільшення та наступне зменшення позовних вимог і зміна предмету позову позивачем, а також вступ у справу в якості третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_3 . Незважаючи на вказані процесуальні дії, суд не перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, оскільки за правилами Цивільного процесуального кодексу України справи про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження (п. 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України). Крім того, такі висновки суду підтверджує системне тлумачення указаних правових норм у сукупності з нормами частин 2-7 статті 277 ЦПК України. Суд також не вбачав будь-яких процесуальних перешкод для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
У судових засіданнях за участю представників позивача, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору,і відповідача 18.05.2026 та 02.06.2026 представник позивача і третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, адвокат Чорноіваненко Д.О. позови ОСОБА_1 і ОСОБА_3 підтримав і просив задовольнити, покликаючись в основному на аргументи позовної заяви та інших заяв по суті справи, поданих позивачем та третьою особою суду. Підкреслив маніпулювання інформацією про доходи відповідача адвокатом Онишко В.М., звернув увагу суду на не надання відповідачем довідки про розмір доходів у Румунії. 
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, в основному повторивши положення відзиву на позовну заяву. Акцентувала увагу суду на наявності у ОСОБА_10 у власності нерухомості, володінні нею автомобілем та її платному навчанні. Заявила, що відповідач не готовий сплачувати аліменти. Також повідомила суду про наявність інших триваючих спорів між сторонами, зокрема, про намір відповідача визначити в судовому порядку місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_11 із ним.
Відповідно до положень ст. 244 ЦПК України у судовому засіданні 02.06.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення і в зв`язку зі складністю його написання відклав ухвалення та проголошення рішення до 09.06.2026 до 15 год. 30 хв.
Заслухавши представників сторін і третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, дослідивши матеріали справи, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
24.07.2005 сторони по справі уклали шлюб, що за матеріалами справи підтверджується копією рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.09.2022 року у справі № 695/2231/22 (а.с. 9) і визнається сторонами. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України відповідна обставина не потребує доведення в даній цивільній справі.
На підставі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.09.2022 року у справі № 695/2231/22, яке набрало законної сили 28.10.2022, шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано.
10.06.2023 позивач одружилася з ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Золотоніським відділом ДРАЦС у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 4). Прізвище позивача після одруження – « ОСОБА_13 ». 
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.02.2026 року у справі № 695/3760/25, що набрало законної сили 09.03.2026, шлюб між позивачем та ОСОБА_12 було розірвано (а.с. 196-197).
Позивач і відповідач є батьками повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , а.с. 10), та неповнолітньої доньки ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , а.с. 75). 
Як визнав у судовому засіданні 02.06.2026 представник відповідача, ОСОБА_5 проживає із позивачем. Докази надання фінансової допомоги донькам ОСОБА_4 та ОСОБА_15 у 2026 році відповідачем суду не надані, їхній факт і наявність доказів цього суду не заявлялися. 
На даний час ОСОБА_3 (третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору) виповнилося 20 років. 
Місце проживання позивача і третьої особи, відповідача зареєстровано в АДРЕСА_1 (а.с. 11, 13, 74).
Згідно довідки № 67/04-03 від 11.02.2026, виданої Черкаською медичною академією, ОСОБА_3 навчається на ІІ курсі академії за спеціальністю «Медсестринство» на денній формі навчання. Термін закінчення навчання – 30.06.2027 (а.с. 12).
Позивач і відповідач, батьки повнолітньої ОСОБА_10 , є інвалідами ІІ групи довічно/ безтерміново (а.с. 76, 145-146).
Як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 92 - 96), починаючи з 21.03.2025 ОСОБА_16 володіє на праві власності кількома об`єктами нерухомості: земельною ділянкою площею 0,001 га в м. Черкаси (придбана на підставі договору купівлі-продажу), земельною ділянкою площею 0,014 га в м. Черкаси та частиною (27/100) жилого будинку з прибудовами по АДРЕСА_2 (набуті за договором дарування).
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд керується такими нормами права. 
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 199 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжує навчання і в зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення ними 23 років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу. 
Таким чином, обов`язок утримувати дітей до їх повноліття, а також у випадку продовження ними навчання покладається на обох батьків, а не лише на одного із них.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 199 Сімейного кодексу України право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Згідно з абз. 1 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо матеріального утримання дитини. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина, або сама повнолітня дитина.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання ним коштів, необхідних для його життєдіяльності, оскільки на період навчання він не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження (постанова Верховного Суду у справі №308/4214/18 від 13.04.2021).
Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.
Вирішуючи питання про право позивача  ОСОБА_1 і третьої особи  ОСОБА_3 на стягнення аліментів з відповідача в твердій грошовій сумі за період, починаючи із березня 2026 року, суд керується чинним законодавством, базує висновки на встановлених обставинах справи і виходить з наступного.
Насамперед слід вирішити питання про те, з ким проживала і на чиєму утриманні перебувала/ перебуває ОСОБА_16 у березні 2026 року і в наступні місяці. Щодо періоду березня-квітня 2026 року, то відповідна обставина має значення для вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 , оскільки умовою стягнення аліментів на користь одного з батьків є факт спільного проживання з дитиною, яка й перебуває на її утриманні, чи здійснення її утримання. 
На переконання суду, в даній категорії спорів про стягнення аліментів на користь повнолітньої дитини, яка навчається у закладі вищої освіти (далі - ЗВО), слід враховувати таку обставину: ЗВО може розташовуватися не в тому населеному пункті, в якому неповнолітня дитина проживала разом з батьками або одним із них, і останній може там надалі проживати після досягнення дитиною повноліття. У той же час повнолітня дитина часто проживає в гуртожитку, орендованому чи в іншому житлі за місцем знаходження ЗВО. І вирішальним для питання стягнення аліментів у даному аспекті має не стільки факт спільного проживання/ побуту, як власне утримання дитини стягувачем аліментів. 
Адже, як говорить правова позиція Верховного Суду в його постанові від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц, аліменти – це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь в її вихованні. 
Аналогічним є висновок Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 у справі №642/80/18: «Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Встановивши, що із матір`ю дитина проживає більшість часу, а отже на неї покладено більше турбот щодо утримання дитини, врахувавши інтереси дитини, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права …».
Тобто претендувати на отримання аліментів має той із батьків, із ким дитина проживає більше часу, хто бере активнішу участь у її вихованні, несе більше турбот з її утримання, але не обов`язково той із них, із ким дитина живе постійно.
Більше того, у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 208/3075/16 колегія суддів КЦС ВС висновує, що витрати на навчання дітей після досягнення ними повноліття покладаються на обох батьків незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Як установлено, ОСОБА_16 навчається на денній формі навчання у Черкаській медичній академії. Її місце проживання зареєстровано в АДРЕСА_1 , як і місце проживання обох батьків (а.с. 11, 13, 17), також вона має у власності частину жилого будинку з прибудовами по АДРЕСА_2 .
Як пояснив представник позивача і третьої особи у судовому засіданні 18.05.2026, ОСОБА_7 проживала в різні періоди з матір`ю в Золотоноші або Черкасах, на вихідних могла жити зі своїм хлопцем. За твердженням позивача і третьої особи (у поданих суду заявах по суті справи від 10.05.2026), ОСОБА_16 з травня 2026 року проживає в Черкасах у власному будинку. З урахуванням інших доказів у справі та оскільки ця обставина не спростована відповідачем, суд вважає встановленим цей факт. 
У відзиві на позовну заяву та наданих представником відповідача поясненнях у судових засіданнях відсутні твердження про те, що відповідач проживає разом із ОСОБА_6 або надає їй будь-яку фінансову підтримку. Належні і допустимі докази надання ОСОБА_7 фінансової допомоги відповідач суду не надав. 
Водночас і позивач ОСОБА_1 , і її донька ОСОБА_16 у своїх позовних заявах стверджують, що саме позивач та вітчим ОСОБА_7 надавали останній фінансову допомогу принаймні в 2025-2026 роках. 
Щодо спільного проживання ОСОБА_7 з її хлопцем, то ця обставина в частині часу/ періоду такого проживання не доведена належними і допустимими доказами. На підтвердження факту такого проживання відповідач надав суду скрін-шот переписки батька й доньки (а.с. 90-91), сторона позивача не оспорювала в судовому засіданні достовірність відповідної переписки. Однак цей скрін-шот не можна вважати достовірним доказом факту такого проживання протягом певного періоду часу, оскільки в переписці не визначено часу й тривалості такого проживання. 
Найголовнішим в даному питанні є те, що можливе спільне проживання ОСОБА_7 із не встановленим судом хлопцем не означає утримання ОСОБА_7 його батьками, про що стверджує відповідач. Він не надав суду доказів утримання ОСОБА_7 будь-ким, як і не надав доказів наявності в ОСОБА_7 іншого джерела грошових коштів на придбання земельної ділянки, окрім як кошти матері та колишнього вітчима, про які стверджують позивач і третя особа. 
Більше того, надана суду переписка може бути визнана непрямим доказом проживання ОСОБА_7 в певний час після розлучення батьків на вихідних із мамою в Золотоноші (а.с. 90).
Отже, пояснення сторін і третьої особи та відповідні письмові докази достатньою мірою узгоджуються між собою для висновку, що ОСОБА_16 проживає не за кордоном з батьком, а в Україні, у місті Черкаси. 
Із матеріалів справи очевидно, що батько – відповідач проживає окремо від дитини, а тому за наявності потреб у повнолітньої дитини й із урахуванням власних можливостей повинен брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі, чого він не здійснює. З установленого в процесі розгляду справи зрозуміло, що відповідна претензія звернена саме до батька, не до матері.
Враховуючи викладене, суд у своїх висновках виходить із того, що саме мати ОСОБА_16 у 2026 році її утримувала.
Щодо потреб ОСОБА_10 у матеріальній допомозі батька, які, за позицією останнього, відсутні, то з наявних матеріалів справи суд доходить протилежного висновку. 
Сам факт навчання у ЗВО суд пов`язує з необхідністю надання батьками матеріальної допомоги дитині. ОСОБА_16 навчається на денній формі навчання, не працює, не заміжня, не має інших джерел доходу, ніж допомога матері і вітчима (який не зобов`язаний її утримувати і про яку заявляють позивач і третя особа і не спростовує відповідач). Для продовження навчання вона потребує матеріальної допомоги, зокрема, грошових коштів на забезпечення своїх життєвих потреб у харчуванні, одязі, необхідного приладдя для навчання тощо. У матеріалах справи відсутні докази того, що повнолітня ОСОБА_16 здатна самостійно себе утримувати, має самостійний дохід (стипендія, заробітна плата), яка є значною і у зв`язку з цим не потребує надання матеріальної допомоги з боку батька. 
Щодо набуття ОСОБА_7 у власність нерухомості в 2025 році, то, як установив суд, житловий будинок і одну земельну ділянку вона набула в порядку дарування. Щодо джерел походження коштів на купівлю іншої земельної ділянки, то вони документально суду не доведені. Однак у сукупності з іншими факторами, які встановлені судом і мають значення для оцінки потреби ОСОБА_10 в утриманні, обставина купівлі нею земельної ділянки в 2025 році не може заперечити необхідність у фінансовій допомозі зі сторони батька на даний час і в наступному на період навчання. 
Крім того, як стверджують сторони і третя особа, житловий будинок і земельну ділянку подарував/ купив ОСОБА_7 не батько, суду не надано договору між учасниками спору про припинення аліментних зобов`язань із батьком у зв`язку з придбанням нерухомого майна. Тому не можна стверджувати про відсутність потреби ОСОБА_7 в матеріальній допомозі після отримання нею у власність житла й землі. Однак відповідний юридичний факт має враховуватися при визначенні розміру аліментів.
Для посилення своєї позиції представник відповідача у відзиві на позовну заяву покликається на висновки Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі № 635/1139/17. Однак їх не можна застосовувати, ігноруючи обставини відповідної справи, за якими позов до батька про стягнення аліментів пред`явили двоє його повнолітніх синів – курсантів військового навчального закладу, що перебувають на повному державному утриманні. Обставини даної справи є очевидно відмінними від описаних. Згадана у відзиві на позов постанова ВС від 11.03.2020 у справі № 759/10277/18 ухвалена в справі про стягнення аліментів на неповнолітню дитину і також не застосовна до обставин даної справи.
Позивач і третя особа надали суду детальний розрахунок потреб коштів на утримання ОСОБА_10 під час її навчання. Наданий суду розрахунок розміру аліментів в частині витрат на навчання суд оцінює критично (а.с. 40-41, 175-176). Уже його назва «Витрати на шкільний кошик» свідчить про те, що він не стосується навчання у ЗВО, як і більшість елементів його складу, що включає витрати на шкільну форму, кросівки, одяг та взуття. Щодо витрат на проїзд до місця навчання та оплату навчання, які би могли бути туди включені, то визначені позивачем і третьою особою такі витрати є, очевидно, витратами на проїзд у громадському транспорті, у той час як на підтвердження транспортних витрат надані чеки про оплату бензину для невідомо якого транспортного засобу (а.с. 237-248), а витрати на оплату навчання у розрахунок не включені. Щодо тверджень представника відповідача у судовому засіданні про володіння ОСОБА_6 автомобілем та її платного навчання, то вони не знайшли свого підтвердження доказами. 
Загалом слід підкреслити, що предметом доказування у справах про стягнення аліментів на повнолітню дитину є не детальний розрахунок витрат, а наявність об`єктивної потреби в матеріальній допомозі та можливість її надання платником аліментів.
Наявні у матеріалах справи докази навчання повнолітньої дитини в ЗВО самі по собі вже підтверджують наявність регулярних витрат, безпосередньо пов`язаних з освітнім процесом, проїздом, харчуванням тощо. У цьому зв`язку суд бере до уваги надані позивачем копії чеків про витрати на купівлю продуктів харчування, побутової техніки, комунальних послуг, послуг Інтернету, ліків (а.с. 198-249, т. І; а.с. 1-40, т. ІІ). Досліджуючи вказані чеки, суд зауважує, що вони не дозволяють визначити платника відповідних коштів. Оплати за чеками в абсолютній більшості здійснені з однієї банківської карти, однак суду не надано доказів про власника цієї карти. До того ж, деякі з наданих документів не стосуються предмету спору (наприклад, запис до педіатра, витрати на сеанс у кінотеатрі, ресторан, транспортні витрати за 27.07.2025 та 29.07.2025 на суми 3588 грн та 3432 грн відповідно, витрати на бензин за різні місяці 2025 року в сумах орієнтовно 3 – 4 тис. грн на місяць).
Надаючи оцінку доводам відповідача щодо його неспроможності виконувати батьківські обов`язки з утримання повнолітньої дитини, яка навчається, суд враховує такі факти. Разом із відзивом відповідач не надав суду довідки про свої доходи за останні роки, відповідні відомості із Пенсійного фонду України (а.с. 88-89) охоплюють 2006-2007, 2009, 2012-2015 роки. Фактично за ініціативою суду судове засідання 18.05.2026 було відкладено у зв`язку з необхідністю з`ясувати офіційні джерела доходів відповідача. Представник відповідача 01.06.2026 надала суду копію довідки про доходи № 1485 3740 7134 7428, сформовану засобами автоматичних систем ПФУ іще 9 квітня 2026 року. За твердженням представника відповідача, отримання інформації про доходи в Румунії (зокрема, про державну допомогу) потребує значного часу. Із березня 2026 року і до дати судового засідання 2 червня 2026 року відповідач мав достатньо часу її отримати й продемонструвати суду відповідну інформацію для обґрунтування власної позиції по справі, чого він не зробив. 
Суд зауважує, що довідка з Пенсійного фонду України про отримання пенсії по інвалідності сама по собі не є підтвердженням того, у відповідача це єдине джерело доходів.
Матеріали справи (а.с. 148) і пояснення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності у нього роботи та утримання відповідача нинішньою дружиною (про яку відсутні дані в матеріалах справи), не узгоджуються між собою. Надаючи оцінку доказам у справі, суд не може оминути увагою той факт, що відповідач має фінансову спроможність проживати за кордоном, будучи особою з інвалідністю ІІ групи і маючи супутні захворювання. А значить, як висновує суд, відповідач має за кордоном достатні для проживання доходи, які суду не були повідомлені і на отриманні яких не наполягав представник позивача.
Суд наголошує на тому, що хоча відповідач є інвалідом ІІ групи і дійсно потребує лікування, як свідчать копії відповідних медичних документів (а.с. 78-87), однак останні не містять інформації про те, що позивачу не рекомендується/ протипоказане працевлаштування чи под. Відповідач є особою працездатного віку.Довідки МСЕК, в якій би містилися трудові рекомендації відповідачеві, суду не надано. Інвалідність відповідачеві встановлена в 2018 році, однак докази у справі, зокрема, звіт румунських соціальних служб від 20.09.2023 (а.с.148) свідчать, що він працював у 2023 році і мав гідне житло у володінні. Тому суд доходить висновку про можливість працевлаштування відповідача. До того ж представник відповідача у своїх додаткових поясненнях, наданих згідно зі ст. 241 ЦПК України, звернула увагу суду на існування між сторонами конфлікту щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_14 , яку відповідач хоче забрати жити до себе, у Румунію. Значить, відповідач має намір утримувати свою доньку, що потребує наявності доходів. 
Відтак суд доходить висновку, що відповідач має фінансову можливість надавати утримання своїй повнолітній дитині. 
Водночас суд бере до увагу й ту обставину, що позивач не довів суду належними і допустимими доказами спроможність відповідача надавати фінансову допомогу саме в розмірі 6469 грн. Зокрема, позивач і третя особа не надали суду інформації про доходи й рухоме та нерухоме майно відповідача й не витребовували її під час розгляду справи, про його нинішню роботу/ рід занять, володіння корпоративними правами, договори з нерухомістю тощо.
Суд виходить із того, що стягнення судом аліментів не може погіршити становище платника аліментів порівняно з одержувачем аліментів. Відмінність майнового становища батька та повнолітньої доньки полягає в тому, що остання має у власності жилий будинок в Черкасах, в якому проживає на момент ухвалення рішення, а доказів володіння нерухомістю відповідачем матеріали справи не містять.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує матеріальний стан відповідача, позивача та третьої особи на підставі наданих сторонами спору доказів (розмір доходів позивача суду не надано), наявність у позивача й відповідача інвалідності, стан здоров`я повнолітньої дочки сторін спору, щодо якого відсутні будь-які скарги, а також розмір пенсії відповідача (3406 грн на місяць), наявність у відповідача державної допомоги у країні його перебування (що він визнає), відсутність у відповідача непрацездатних утриманців та наявність у позивача на утриманні, окрім ОСОБА_10 , неповнолітньої доньки ОСОБА_14 , наявність даних про нерухоме майно у власності повнолітньої доньки відповідача та відсутність аналогічної інформації відносно відповідача, безоплатність навчання ОСОБА_10 . Також суд зауважує, що за відкритими даними ЄДРСР цивільна справа № 695/479/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини судом не вирішена на момент ухвалення даного судового рішення. Докази утримання відповідачем своєї неповнолітньої доньки суду не надані, його представник у судовому засіданні з цього приводу заявила, що відповідач має намір визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_14 із ним і про визнання факту проживання останньої із позивачем.
Хоча у справі є непрямі докази наявності у відповідача в 2023 році стабільного доходу за місцем проживання в Румунії (а.с. 148, 152-153), однак конкретний розмір цього доходу суду сторонами не наданий, позивач його не витребував, констатувавши у своїх поясненнях від 23.04.2026 відповідний факт не надання таких доказів суду і наголосивши на тому, що заявлений розмір аліментів не є обтяжливою сумою для відповідача (а.с. 144). 
Із системного аналізу фактичних обставин, встановлених судом при розгляді справи, та вищенаведених норм законодавства вбачається, що відповідач як батько дитини має обов`язок утримувати її, попри досягнення дочкою повноліття, адже остання продовжує навчання в ЗВО та у зв`язку з цим несе відповідні витрати. Враховуючи принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і засади цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, виходячи із необхідності забезпечення належних умов для життєдіяльності дитини, суд дійшов висновку, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, сплачуючи їй аліменти в розмірі 1700 грн до закінчення навчання.
Згідно з нормами сімейного законодавства (ч. 3 ст. 199 СК України) повнолітня донька відповідача може заявити самостійний позов до батька про стягнення аліментів, який суд також задовольняє. 
Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Позивач звернулася з позовом до відповідача у лютому 2026 року і просить стягнути аліменти за березень-квітень 2026 року, а повнолітня донька - із 10 травня 2026 року, суд вважає за можливе задовольнити відповідні вимоги. Адже суд дійшов переконання про утримання повнолітньої доньки позивачем – її матір`ю та невиконання таких обов`язків відповідачем та його спроможність це робити, а також про окреме проживання доньки із травня 2026 року. 

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду згідно з ч.1 ст. 192 СК України, може бути згодом зменшено або збільшено за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Щодо вимог позивача про відшкодування додаткових витрат на утримання дитини (оплата половини вартості витрат на придбання та встановлення системи автономного живлення у розмірі 39 490 грн), то вони задоволенню не підлягають.
Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Цитована правова норма вміщена в главі 15 СК України «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання». Водночас спірні правовідносини виникли з приводу утримання повнолітньої дитини і регламентуються положеннями глави 16 СК України.
Правил про додаткові витрати на утримання повнолітньої дитини глава 16 СК України не містить. Як випливає з положень ст. 201 СК України «Застосування норм цього Кодексу до відносин щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина», положення статті 185 СК України до відносин між батьками і повнолітньою дочкою, сином щодо надання їм утримання не застосовуються.
У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 Верховний Суд виснував, що приписи глави 16 СК України не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
За таких умов у задоволенні відповідних позовних вимог належить відмовити.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час на утримання повнолітньої доньки в сумі 265 229 грн за період з 01.09.2022 до 01.02.2026, то суд також не вбачає підстав для їхнього задоволення.
Як указала позивач у позовній заяві, через напружені відносини із відповідачем вона безпосередньо до відповідача після розлучення не зверталася з приводу отримання допомоги на утримання доньки, однак це робила донька ОСОБА_7 , і це підтверджується скрін-шотами переписки з батьком. Суду не надані докази такого звернення позивача чи третьої особи до відповідача. 
Згідно з ч. 2 ст. 192 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Оскільки суду не надано доказів вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача у 2022 – 2026 роках, відповідна позовна вимога не підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач і третя особа звільнені від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, а відповідач звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ групи (п. 3, 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), витрати на сплату судового збору компенсуються за рахунок держави.
Щодо витрат на правову допомогу, то представники сторін заявили в судовому засіданні 02.06.2026 про надання доказів такої допомоги та її вартості протягом 5 днів після ухвалення судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 182, 191, 198-201 СК України, ст. 12, 244, 258, 259, 264 - 265, 353-355, 430 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ), задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за березень та квітень 2026 року в сумі 3400 (три тисячі чотириста) грн.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) аліменти у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн щомісячно, починаючи з 10.05.2026 і до закінчення навчання ОСОБА_3 , але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , віку 23 років.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.
Витрати на оплату судового збору компенсуються за рахунок держави.
Допустити рішення до негайного виконання в межах суми платежу аліментів за один місяць, зобов`язавши ОСОБА_2 виплатити аліменти в сумі 1700 (одна тисяча сімсот) грн ОСОБА_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Суддя К.І. Апанасенко