ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року	Львів	Справа № 140/8815/24 пров. № А/857/2445/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Шепелюк В.Л.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби з безпеки на транспорті, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 08.07.2024 № ПШ 037650 у сумі 17 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою від 08.07.2024 № ПШ 037650 до нього застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 17 000,00 грн за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (відсутність товарно-транспортної накладної або іншого передбаченого законодавством документа на вантаж, протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу MERCEDES-BENZ НОМЕР_1 , інформації про режим роботи та відпочинку водія за попередні 28 днів), відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Вважає, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки він не є автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», не здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами, жодних договорів ні з ким не укладав.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи виявлено підтвердження факту здійснення позивачем перевезення вантажу транспортним засобом, який перебував у його законному користуванні, за відсутності документів, передбачених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично виступав автомобільним перевізником у розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки особисто здійснював перевезення вантажу за власний кошт транспортним засобом, отриманим у користування на підставі договору позички. Враховуючи встановлену відсутність товарно-транспортної накладної або іншого документа на вантаж, протоколу перевірки та адаптації тахографа, а також інформації щодо режиму праці та відпочинку водія за попередні 28 днів, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у діях позивача порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», що є підставою для застосування адміністративно-господарського штрафу відповідно до абзацу третього частини першої статті 60 зазначеного Закону.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт поширюється виключно на автомобільних перевізників, які здійснюють перевезення вантажів на договірних засадах. Наголошує, що не є перевізником у розумінні зазначеного Закону, а використовував транспортний засіб виключно для власних потреб, що підтверджується відсутністю договорів перевезення та відповідних документів. Звертає увагу на те, що акт про проведення перевірки складено щодо іншої особи – ОСОБА_2 .
Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 15.05.2024 посадовими особами Укртрансбезпеки на підставі направлення на рейдову перевірку № 013232 та тижневого графіка перевірок проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Під час вказаної перевірки встановлено, що транспортним засобом MERCEDES-BENZ реєстраційний номер НОМЕР_1 перевозився вантаж за відсутності у водія – Безушка Д.М. на момент перевірки товарно-транспортна накладної, протоколу перевірки та адаптації тахографа, інформація про режим роботи та відпочинку водія за попередні 28 днів, про що складено акт № АР015042 від 15.05.2024.
На підставі вказаного акту перевірки начальником відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Укртрансбезпеки 08.07.2024 винесено постанову № ПШ037650, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000,00 грн за порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі – Закон № 2344-ІІІ).
Вказаний Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами-суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (стаття 3 Закону № 2344-ІІІ).
Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону № 2344-ІІІ реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі – Положення).
Відповідно до пункту 1 Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно з підпунктами 1, 3 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті; здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.
Як зазначено у пункті 8 Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Статтею 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі – Порядок № 1567).
Згідно з абзацом 1 пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Відповідно до статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
До інших документів передбачених законодавством слід віднести і ті, обов`язковість яких визначена Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385 (далі – Інструкція № 385).
Згідно з пунктом 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Відповідно до пункту 3.6 Інструкції № 385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР); наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Здійснивши аналіз вказаних норм, колегія суддів зазначає, що перевізник, який здійснює перевезення вантажним автомобілем з повною масою понад 3,5 тонн, повинен обладнати автомобіль діючим та повіреним тахографом, у разі використання цифрового тахографа водій транспортного засобу використовує особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом чи має роздруківку даних роботи тахографа.
Отже, вимогами статті 48 Закону № 2344-III передбачено обов`язок водія під час здійснення вантажних перевезень мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортну накладну або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. При цьому в силу приписів Інструкції № 385, до інших документів, які водій має мати при собі, належить заповнена тахокарта (у разі обладнання транспортного засобу тахографом). В свою чергу, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити водія транспортного засобу такими документами.
Відсутність у перевізника або незабезпечення водія переліченими документами є підставою для застосування до перевізника штрафних санкцій відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III.
При цьому позивач не заперечує той факт, що на момент проведення рейдової перевірки у водія не було зазначених у акті перевірки документів, оскільки позовні вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовано лише тим, що ОСОБА_1 в цьому випадку не був автомобільним перевізником в розумінні приписів Закону № 2344-III, оскільки не перебуває у договірних відносинах з власником транспортного засобу.
Відтак визначальним в межах розгляду цієї справи є встановлення факту того, чи був на момент проведення рейдової перевірки 15.05.2024 позивач автомобільним перевізником в розумінні положень Закону № 2344-III, адже основні доводи ОСОБА_1 полягають саме в тому, що відповідач протиправно застосував адміністративно-господарський штраф до нього як до неналежного суб`єкта.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник – фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з частиною першою статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Так, у кожному випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема й інформацію про автомобільного перевізника.
Саме тому під час рейдової перевірки водій транспортного засобу, що здійснює перевезення вантажу, повинен надати посадовим особам Укртрансбезпеки усі необхідні документи, що визначені чинним законодавством, на підставі яких і можливо визначити належного автомобільного перевізника.
Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та з чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
Тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21, від 23.11.2023 у справі № 340/4637/22.
Судом апеляційної інстанції враховується той факт, що транспортний засіб MERCEDES-BENZ НОМЕР_1 , на підставі договору позички з ОСОБА_2 та акту приймання передачі від 01.02.2024, на момент проведення рейдової перевірки перебував у тимчасовому користуванні у ОСОБА_1 .
Вказаним автомобілем користувач ОСОБА_1 особисто здійснював транспортування, придбаного у постачальника ФОП ОСОБА_3 товару до ОСОБА_4 на підставі видаткової накладної №28357.
Зазначений факт підтверджується, у тому числі, відеозаписом рейдової перевірки від 15.05.2024 проведеної посадовими особами Укртрансбезпеки, у відповідності до вимог абзацу 7 частини дев`ятнадцятої статті 6 Закону № 2344-III, частиною 8 статті 4 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", підпунктом 10 пункту 7 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103.
У відповідності до положень частини четвертої статті 828 Цивільного кодексу України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" наземні транспортні засоби – це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановлення на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.
Пунктом "b" статті 1 Європейської угоди роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення визначено, що термін "автомобіль" означає будь-який самохідний автотранспортний засіб, що зазвичай використовується для автомобільних перевезень людей чи вантажів або для буксирування дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення людей чи вантажів.
Згідно частини четвертої статті 828, статті 220 Цивільного кодексу України договір позички наземних самохідних транспортних засобів не є нікчемним у зв`язку з недотриманням нотаріального посвідчення, оскільки нотаріальна форма для даного договору не є обов`язковою, а письмова форма договору дотримана. 
Таким чином, доводи скаржника про те, що відповідачем помилково визначено його як належного автомобільного перевізника не знайшли підтвердження в ході судового розгляду.
Відтак, оскільки за результатами рейдової перевірки транспортного засобу посадовими особами Укртрансбезпеки встановлено надання позивачем послуг з перевезення вантажу без оформлення усіх необхідних документів, що визначені статтею 48 Закону № 2344-ІІІ, позивача правомірно притягнуто до відповідальності.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 08.07.2024 № ПШ 037650 у сумі 17 000,00 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі № 140/8815/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська