ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/8958/24 пров. № А/857/22683/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.04.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Клим Віти Андріївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо неналежного розгляду рапорту про звільнення з військової служби, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Микитин Н.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 30.04.2025р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

20.11.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) представник адвокат Клим В.А., діюча на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу»;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця з військової служби на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами – необхідність постійного догляду за хворою матір`ю, яка є інвалідом II групи та потребує його (а.с.1-15, 41).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.43 і на звороті).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.04.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» та звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами – необхідність постійного догляду за хворою матір`ю, яка є інвалідом II групи та потребує його (а.с.79-85).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.88-96).
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що долучена до позову копія висновку ЛКК суперечить вимогам наказу Міністерства охорони здоров`я /МОЗ/ України № 407 від 09.03.2021р. «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я», оскільки форма такого висновку не передбачена. 
Зокрема, необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особою, що досягла повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії /МСЕК/. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком ЛКК.
Відтак, у спірному випадку для підтвердження необхідності стороннього догляду за матір`ю ОСОБА_2 позивач мав надати висновок МСЕК. 
Також обов`язковою умовою для звільнення є факт відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. 
Однак, до рапорту та матеріалів позову позивачем не додано документів на підтвердження зазначених обставин, а відповідно відсутні будь-які підстави для звільнення з військової служби. 
Окрім цього, прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби є дискреційними повноваженням відповідача. 

Інші учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як з`ясовано під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу в Збройних Силах України у складі Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 (а.с.27).
Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААД № 730794 від 12.09.2024р. ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи; інвалідність встановлена довічно (а.с.32).
Згідно висновку від 26.07.2024р. про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, ОСОБА_2 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (а.с.33).
03.10.2024р. ОСОБА_1 звернувся із рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю другої групи. 
До коментованого рапорту позивачем долучено наступні документи (копії): паспорт громадянина України ОСОБА_1 , картку платника податків ОСОБА_1 , витяг про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , свідоцтво про народження ОСОБА_1 , довідку про зареєстрованих осіб у будинку, паспорт громадянина України ОСОБА_2 , картку платника податків ОСОБА_2 , довідку до акту огляду МСЕК на ім`я ОСОБА_2 , висновок ЛКК від 26.07.2024р., довідки з Пенсійного фонду України, свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , заяву ОСОБА_2 .
Помічником командира бригади з правової роботи – начальником служби військової частини НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_4 надано на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 доповідну за результатами здійсненої правової експертизи, згідно якої повідомлено командира про те, що ним не погоджується рапорт з доданими документами про звільненні ОСОБА_1 з військової служби. Причина відмови: «Як вбачається із висновку голови МСЕК із довідки до акту огляду МСЕК (12ААГ № 730794, вих. №б/н від 19.09.2024р.) – матері військовослужбовця встановлено висновок «праця у спеціально створених умовах». Рекомендації відсутні. Висновку у потребі постійного стороннього догляду компетентними органами МСЕК – не надавалось» (а.с.38).
08.11.2024р. ОСОБА_1 повторно звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу». Окрім попередньо наданих разом із рапортом документів позивач додатково надав копію довідки ЛКК від 18.10.2024р. (а.с.39). 
Помічником командира бригади з правової роботи – начальником служби Військової частини НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_4 було надано на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 доповідну за результатами здійсненої правової експертизи, згідно якої повідомлено командира про те, що ним не погоджується рапорт з доданими документами про звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Причина відмови: «Додана копія висновку ЛКК КНП «Заліщицький центр первинної медико-санітарної допомоги» Заліщицької міської ради № б/н, виданий за вих. № 731 від 18.10.2024р., не відповідає вимогам наказу МОЗ України № 407 від 09.03.2021р. «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» (а.с.40).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби протиправною, представник позивача звернулася до суду з розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується необхідність та факт постійного догляду ОСОБА_1 за матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та членом сім`ї першого ступеня споріднення по відношенню до позивача, при цьому, є відсутніми інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати такий догляд. 
Оскільки позивач у визначений законодавством спосіб реалізував своє право на звільнення з військової служби, подавши відповідний рапорт, то з урахуванням висновків суду щодо права позивача на звільнення з військової служби на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами - необхідність постійного догляду за хворою матір`ю, яка є інвалідом II групи та потребує його, такий рапорт підлягав задоволенню.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення військовослужбовця ОСОБА_1 , із військової служби на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу». Як наслідок обґрунтованими є і похідні вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» та звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами – необхідність постійного догляду за хворою матір`ю, яка є інвалідом II групи та потребує його.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Закон України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» /Закон № 2232-XII/ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1 цього Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч.1 ст.2 вказаного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Пунктом 6 ст.2 зазначеного Закону передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022р.) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р. строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи в суді апеляційної інстанції строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закон № 2232-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Зокрема, відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 цього Закону військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), - зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Згідно ч.7 ст.26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З конструкції зазначеної норми слідує, що законодавець передбачив можливість звільнення з військової служби за наведеною підставою за сукупності таких умов:
необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи;
відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Як слідує з матеріалів справи, 03.10.2024р. ОСОБА_1 звернувся із рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю другої групи. До коментованого рапорту позивачем долучено документи на підтвердження підстав для звільнення останнього з військової служби.
Помічником командира бригади з правової роботи – начальником служби військової частини НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_4 надано на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 доповідну за результатами здійсненої правової експертизи, згідно якої повідомлено командира про те, що ним не погоджується рапорт з доданими документами про звільненні ОСОБА_1 з військової служби. Причина відмови: «Як вбачається із висновку голови МСЕК із довідки до акту огляду МСЕК (12ААГ № 730794, вих. №б/н від 19.09.2024р.) – матері військовослужбовця встановлено висновок «праця у спеціально створених умовах». Рекомендації відсутні. Висновку у потребі постійного стороннього догляду компетентними органами МСЕК – не надавалось».
08.11.2024р. ОСОБА_1 повторно звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу». До коментованого рапорту позивачем долучено документи на підтвердження підстав для звільнення останнього з військової служби. 
Помічником командира бригади з правової роботи – начальником служби Військової частини НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_4 було надано на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 доповідну за результатами здійсненої правової експертизи, згідно якої повідомлено командира про те, що ним не погоджується рапорт з доданими документами про звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Причина відмови: «Додана копія висновку ЛКК КНП «Заліщицький центр первинної медико-санітарної допомоги» Заліщицької міської ради № б/н, виданий за вих. № 731 від 18.10.2024р., не відповідає вимогам наказу МОЗ України № 407 від 09.03.2021р. «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я».

З`ясовуючи питання нормативно-правового регулювання порядку подання та розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби, апеляційний суд враховує наступне.

Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р. затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі - Положення № 1153/2008).
За правилами п.233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. Лише в разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі.
Пунктами 12.1, 12.11 Розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009р. (надалі - Інструкція № 170) передбачено, що військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення. Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Отже, наслідком подання рапорта військовослужбовця про звільнення з військової служби є винесення наказу по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорта.
Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем наявність у мами позивача ОСОБА_2 інвалідності II групи; інвалідність встановлена довічно (довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААГ № 730794 від 19.09.2024р.) (а.с.32). 

У досліджуваному питанні в контексті, який саме орган видає медичний документ щодо необхідності здійснення постійного догляду, апеляційний суд враховує наступне. 

Визначення терміну «медичний висновок» наведено у п.3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затв. наказом Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я» № 2136 від 18.09.2020р., як електронний документ, який формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.
У п.3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 705 від 05.10.2020р., термін «медичний висновок» вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.
В п.3 розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затв. постановою КМ України № 337 від 17.04.2019р., термін «медичний висновок» визначено, як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.

Отже, медичний висновок це документ, який містить дані про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.

Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (надалі по тексту також - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затв. постановою КМ України № 1317 від 03.12.2009р. (надалі – Положення № 1317, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п.п.19, 24 Положення № 1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

З наведеного слідує, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).

Щодо повноважень лікарсько-консультативної комісії та медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до п.3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019р. за № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві», висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.
Згідно з п.4 Положення № 1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
За приписами пп.1 п.11 Положення №1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:
ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність «стороннього нагляду, догляду».
Поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. При цьому, «постійний догляд» - це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження - постійно.

Водночас, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затв. наказом МОЗ України № 189 від 09.04.2008р. (у редакції наказу МОЗ України № 1066 від 01.06.2021р.) (надалі – Порядок № 189), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить:
1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку;
2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності;
3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження;
4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Пунктом 4 розділу ІV Порядку № 189 передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи:
1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою КМ України № 337 від 17.04.2019р. «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»;
2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 407 від 09.03.2021р. «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затв. Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з п.п.3, 4 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», затв. наказом МОЗ України № 110 від 14.02.2012р., зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012р. за № 661/20974.

Наказом МОЗ України № 407 від 09.03.2021р. «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі".
Згідно з п.п.2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації № 025/о «Медична карта амбулаторного хворого №__2, затвердженої наказом МОЗ України №110 від 14.02.2012р., зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012р. за № 661/20974.

Також повноваження ЛЛК визначені в наказі МОЗ України № 667 від 31.07.2013р. «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання».
Зокрема, у Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України № 667 від 31.07.2013р., за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (п.8).

Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема:
1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку;
2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг;
3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг;
4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженого наказом МОЗ України № 667 від 31.07.2013р. 

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2024р. у справі № 120/1909/23, від 11.04.2024р. у справі № 420/16689/23, у постанові від 13.06.2024р. у справі № 520/21316/23 за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.

Отже, доводи відповідача, що позивачем не доведено, що його мати ОСОБА_2 потребує постійного догляду (за рішенням МСЕК або ЛКК), є помилковими та спростовуються матеріалами справи.

У спірному випадку відповідач безпідставно не взяв до уваги та не аргументував причини неврахування висновку форми 080-4/о від 27.07.2024р., згідно якого мати позивача ОСОБА_2 є особою з інвалідністю II групи, потребує постійного стороннього нагляду.
Окрім цього, відповідно до нотаріально засвідченої заяви від 25.09.2024р. ОСОБА_2 підтверджує, що із числа членів сім`ї першого ступеня споріднення для свого утримання (догляду) обирає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, який буде здійснювати за нею постійний догляд (а.с.37).
При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, окрім ОСОБА_1 відсутні інші особи, які б могли здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , оскільки доказів протилежного суду не надано.

Таким чином, наявність матері із числа осіб з інвалідністю І або ІІ груп, які потребують постійного догляду, є підставою для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану.

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджується необхідність та факт постійного догляду ОСОБА_1 за матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та членом сім`ї першого ступеня споріднення по відношенню до позивача, і, при цьому, відсутні інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати такий догляд. 

Водночас, апеляційний суд критично оцінює аргументи відповідача стосовно того, що у довідці МСЕК, в якій йдеться про ІІ групу інвалідності матері позивача, не зазначено, що вона потребує постійного стороннього догляду у зв`язку із інвалідністю, оскільки факт потреби у постійному сторонньому догляді підтверджується висновком ЛКК КНП «Заліщинський центр первинної медико-санітарної допомоги» Заліщицької міської ради, який додавався позивачем до рапорту.

Відтак, враховуючи, що позивач у визначений законодавством спосіб реалізував своє право на звільнення з військової служби, подавши відповідний рапорт, тому, з урахуванням наведених висновків щодо права позивача на звільнення з військової служби на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами - необхідність постійного догляду за хворою матір`ю, яка є інвалідом II групи та потребує його, такий рапорт підлягав задоволенню.

Звідси, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо незвільнення військовослужбовця ОСОБА_1 із військової служби на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу».

Колегія суддів вважає, що обраний судом спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом не прийняв відповідного рішення, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача в цій ситуації колегія суддів враховує роз`яснення, які наведені в постанові Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно яких у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.
Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

За таких умов колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» та звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами – необхідність постійного догляду за хворою матір`ю, яка є інвалідом II групи та потребує його.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволено у визначений спосіб.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.04.2025р. в адміністративній справі № 300/8958/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 06.07.2026р.