СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Харків Справа № 917/1614/24 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Демідова П.В., суддя Тарасова І.В.
за участі секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фермерського господарства "Еко - Край" (вх.№ 456 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Сірош Д.М., повне рішення складено 16.02.2026) у справі №917/1614/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ", с. Піски, Миргородський район, Полтавська область, 
до Фермерського господарства "Еко - Край", с. Засулля, Лубенський район, Полтавська область, 
про стягнення суми основного боргу, інфляційних та 3 % річних,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (позивач, ТОВ Агрофірма "ЧБГ") звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Фермерського господарства "Еко-Край" (відповідач, ФГ "Еко-Край"), в якому просило стягнути з відповідача 16887712,69 грн основного боргу за договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022. Первісно позивач також заявив вимоги про стягнення інфляційних втрат у сумі 719399,74 грн та 3 % річних у сумі 343291,21 грн, які згодом були зменшені до 1 грн кожна (ухвала суду від 12.12.2024).
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своєчасно та в повному обсязі умов договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 щодо повернення суми позики.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1614/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Фермерського господарства "Еко-Край" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" 16887712,69 грн основного боргу. В іншій частині позову відмовлено.
Вказане рішення місцевого господарського суду мотивоване, тим, що між сторонами було укладено договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022, який за своєю правовою природою є договором позики. Судом встановлено, що позивач перерахував відповідачу 23776966,29 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, доданими до позовної заяви, проте відповідач частково повернув позику в сумі 6889253,60 грн. При цьому, суд зазначив, що відповідач у відзиві не конкретизував у яких саме платіжних дорученнях, зазначених в позовній заяві, не було здійснено перерахування грошових коштів на його рахунок та відповідачем не надано доказів які б спростовували доводи позивача в цій частині (зокрема, контррозрахунку та виписки з рахунку), а тому відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України позбавляється права заперечувати проти таких обставин під час розгляду справи по суті. За висновками суду, стверджувані позивачем обставини щодо укладення договору, перерахування на виконання його умов 23776966,29 грн та наявності заборгованості відповідача в розмірі 16887712,69 грн, з урахуванням поданих доказів видаються більш вірогідними, ніж стверджувані обставини відповідачем.
Щодо додаткових угод № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023, якими відповідач обґрунтовував продовження строку повернення позики, суд дійшов висновку про їх неукладеність, оскільки вони є невід`ємними частинами значного правочину, порядок укладення якого потребував згоди загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма "ЧБГ", якої надано не було; тобто, зміни договору в порядку, передбаченому для укладення значних правочинів не було, також не відбулося подальшого схвалення уповноваженим органом позивача зазначених додаткових угод. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що додаткові угоди № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023 не укладено, відповідно, відсутні правові підстави для продовження строку виконання зобов`язань з повернення позики понад терміни, що було визначено сторонами в договорі. Суд також встановив наявність конфлікту інтересів при укладенні додаткових угод та обізнаність відповідача про обмеження повноважень директора позивача. 
У частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних суд відмовив з посиланням на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Фермерське господарство "Еко-Край" не погодилося з рішенням суду першої інстанції та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1614/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" до Фермерського господарства "Еко-Край" про стягнення грошових коштів; прийняти у справі нове судове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" у задоволенні позову; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" на користь Фермерського господарства "Еко - Край" судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на таке:
- рішення суду першої інстанції обґрунтовано доказами, які не були досліджені судом через їх відсутність у матеріалах справи. Зокрема, суд послався на 23 платіжні інструкції (№ 318, 319, 355, 347, 361, 373, 362, 363, 376, 400, 414, 407, 406, 417, 427, 264, 439, 449, 450, 464, 467, 468, 492) на загальну суму 6945584,00 грн за період з 11.11.2022 по 30.12.2022, які відсутні у матеріалах справи та не зазначені у жодному процесуальному документі справи. Таким чином, рішення не відповідає вимогам ч. 5 ст. 236 ГПК України, оскільки в його обґрунтування покладено докази, які не досліджувалися в судовому засіданні;
- неправильне встановлення судом обставин справи, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки доказів. Відповідач вважає, що судом необґрунтовано встановлено факт перерахування позики на загальну суму 23776966,29 грн, з огляду на таке: згідно з умовами договору позивач зобов`язувався надати позику в розмірі 12000000 грн, доказів укладення договору позики на більшу суму у справі немає; матеріали справи містять лише платіжні інструкції на загальну суму 14582096,29 грн, а не на 23776966,29 грн, як зазначено у позовній заяві; за підрахунком сум без зазначення платіжних інструкцій, які вказані у позовній заяві, загальна сума становить 34495966,29 грн, а не 23776966,29 грн, відтак позовна заява містить завідомо суперечливі та не ідентифіковані суми; 
- суд помилково врахував додаткову угоду № 1 від 10.01.2022 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 04-01/2021 від 04.01.2021, яка не має відношення до справи, оскільки підставою для позову є інший договір № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022. Вказує, що позивач сам визнав, що ця додаткова угода не стосується спірних правовідносин, проте суд не звернув на це увагу. Наведене призвело до неправильного визначення судом строку повернення позики - 31.12.2023, тоді пунктом 1.2 основного договору зазначено строк – 01.02.2023. При цьому, надані позивачем платіжні інструкції свідчать про перерахування коштів після 01.02.2023 на загальну суму 3472451,29 грн (за період з 10.02.2023 по 11.08.2023), строк повернення яких за логікою рішення суду настав до цієї дати;
- суд безпідставно переклав на відповідача обов`язок доказування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, чим порушив приписи ст. 14, ч. 1 ст. 74, ч. 2 ст. 80 ГПК України. Позивач не надав доказів перерахування позики на суму 23776966,29 грн (у справі наявні лише платіжні інструкції на загальну суму 14581146,26 грн), зокрема не надав виписок з банківського рахунку, не зазначив реквізити платіжної інструкції щодо перерахування 01.07.2023 суми 10719000 грн. На думку відповідача, позовна заява не відповідала вимогам ч. 3 ст. 162 ГПК України, що залишено поза увагою суду;
- щодо стягнення суми, яка перевищує розмір позики за договором, апелянт зазначає, що предметом договору є надання позики в розмірі 12000000 грн, дану умову сторони не змінювали, тому перевищення суми позики в розмірі не стосується договірних відносин сторін та повинно бути врегульоване на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті кошти. В цій частині посилається на постанову КЦС ВС від 09.08.2023 у справі № 755/16831/19, згідно з якою вказівка призначення платежу не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми договору позики, та на постанову КГС ВС від 25.08.2022 у справі № 903/357/21, згідно з якою переплата стягується як безпідставно набуті кошти за ст. 1212 ЦК України; 
- вважає безпідставним висновок суду про наявність конфлікту інтересів при укладенні додаткових угод, оскільки суд не навів законного обґрунтування того, що ФГ "Еко-Край" або ОСОБА_1 є афілійованими особами з директором позивача, а ОСОБА_1 з часткою 10 % не мав вирішального впливу на діяльність позивача. Вважає, що суд послався на нерелевантну судову практику ВС у справах № 911/841/20, № 909/276/21 та № 908/3467/19, обставини яких не є подібними до обставин цієї справи; 
- щодо неукладеності додаткових угод зазначає, що відповідач надав суду рішення загальних зборів ТОВ Агрофірма "ЧБГ" від 21.12.2021, яким виконавчому органу товариства надано згоду як на укладення договору позики, так і на внесення змін до нього. Вважає, що прийняття судом в якості доказу наданої позивачем копії витягу з протоколу загальних зборів від 03.01.2022, яким нібито скасовано попереднє рішення, здійснено з порушенням приписів ч. 2 та ч. 5 ст. 91 ГПК України. На думку апелянта, висновок суду щодо неукладеності додаткових угод зроблений внаслідок неправильної оцінки доказів та неправильного застосування приписів статті 241 ЦК України та частини 1 статті 46 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю";
- апелянт вказує на недобросовісну та суперечливу поведінку позивача: надання у позовній заяві даних про суму боргу, не підтверджених доказами; надання додаткової угоди № 1, яка стосується іншого договору; відмова від проведення експертизи після її призначення; зміна позиції після закриття підготовчого провадження шляхом надання додаткових пояснень у порушення ст. 161 ГПК України; 
- стверджує про відсутність порушеного права позивача, оскільки додаткові угоди № 1 та № 2 є укладеними та дійсними, строк виконання зобов`язань з повернення позики в сумі 5110746,40 грн на час звернення з позовом не настав, посилаючись на постанову ВС від 25.05.2021 у справі № 910/91/20.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Еко - Край" (вх.№ 456 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1614/24; призначено справу до розгляду на 21 травня 2026 року о 10:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду, про що повідомлено учасників справи; встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу – до 30.04.2026, з доказами його надсилання апелянту, учасникам справи строк для подання заяв, клопотань, тощо – до 30.04.2026.
30.04.2026 до суду апеляційної інстанції від ТОВ Агрофірма "ЧБГ" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №4850, документ сформований в системі "Електронний суд" 29.04.2026), в якому позивач просив апеляційну скаргу ФГ "Еко-Край" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі № 917/1614/24 - без змін; долучити до матеріалів справи платіжні документи щодо перерахування коштів між сторонами; судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом справи, покласти на ФГ "Еко-Край".
В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається, зокрема, на таке:
- відповідач визнає факт існування договору та отримання за цим договором 12000000 грн, часткове повернення коштів на суму 688953,60 грн, однак просить повністю відмовити у позові, уникаючи виконання навіть тієї частини зобов`язання, яка ним не заперечується;
- договір позики є реальним правочином відповідно до ст. 1046 ЦК України, а банківські платіжні документи є належними письмовими доказами фактичного передання коштів згідно зі ст. 1047 ЦК України; позивачем надано суду письмові докази системного перерахування коштів ФГ "Еко-Край" з призначенням платежу за спірним договором № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022. Відповідач у відзиві на позов не сформулював конкретного, доказово підтвердженого заперечення щодо кожної платіжної операції та не надав банківських виписок або контррозрахунку, які б спростовували розрахунок позивача. Позивач наголошує на процесуальній преклюзії з посиланням на приписи ч. 4 ст. 165 ГПК України, зазначивши про те, що відповідач у відзиві не сформулював належної незгоди із кожною фактичною обставиною, не подав повних банківських виписок, не надав контррозрахунку, не довів відсутності надходження коштів, а отже не може на стадії апеляційного перегляду змінювати характер своїх заперечень та вперше переносити спір у площину заперечення самого факту отримання коштів;
- щодо обмеження позики сумою 12000000 грн позивач зазначає, що кошти понад цю суму не були випадковими платежами, перераховувалися з конкретним призначенням за договором, відповідач їх приймав без заперечень, частково повертав за тим самим договором та не надав жодного іншого правового пояснення отримання коштів. Тому вважає, що наявність договірної підстави виключає перекваліфікацію спірних сум у безпідставне збагачення, що врегулювано статтею 1212 ЦК України;
- вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неукладеність додаткових угод № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023 за встановлених обставин щодо відсутності належного корпоративного погодження значних правочинів відповідно до ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", а тому строк повернення позики не був продовжений у належний спосіб, а доводи апелянта про передчасність позову є необґрунтованим. Вказує на те, що протокол загальних зборів від 21.12.2021 стосувався укладення основного договору, а не необмеженого права змінювати його умови, та в подальшому рішенням загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма "ЧБГ" припинено дію попереднього рішення, оформленого протоколом від 21.12.2021.
Зважаючи на те, що відповідач не наводив тверджень, зазначених в апеляційній скарзі щодо спростування обставин та підстав отримання спірних коштів, які є предметом позову, позивач просить залучити до матеріалів справи як докази платіжні документи про перерахування грошових коштів позивачем відповідачу щодо предмету спору та про часткове виконання по поверненню позики.
01.05.2026 до суду апеляційної інстанції від ФГ "Еко-Край" надійшли письмові заперечення (вх. №4907), в яких відповідач зазначає, що додані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу платіжні інструкції були відсутні у справі під час її розгляду судом першої інстанції, що підтверджує доводи апеляційної скарги; часткове повернення відповідачем позики не може бути розцінене як конклюдентні дії для визнання переплати як платежу здійсненого саме на підставі договору позики; відповідач у відзиві на позов та у ході всього судового розгляду у суді першої інстанції заперечував отримання позики в розмірі 23776966,29 грн, визнавав отримання лише 12000000 грн позики; протокол загальних зборів від 21.12.2021 передбачав згоду як на укладення договору, так і на внесення змін до нього, що відповідає ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", а подальше “скасування” цього рішення не має юридичного значення, оскільки позивач не надав доказів обізнаності відповідача про припинення попереднього рішення.
20.05.2026 до апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ПЕРЕМОГА" надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (вх.№ 5671), в якому заявник просить залучити Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО ПЕРЕМОГА" (код ЄДРПОУ 36190829) до участі у справі № 917/1614/24 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні ТОВ Агрофірма "ЧБГ", надати строк для подання письмових пояснень щодо апеляційної скарги та предмета спору після залучення до участі у справі.
Вказане клопотання обґрунтовано тим, що 04.02.2026 між ТОВ Агрофірма "ЧБГ" та ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" укладено договір № 04022026/1 відступлення права вимоги, за яким ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" набуло права кредитора за договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 на суму 16887712,69 грн. Вказує на те, що наявність у договорі № 04022026/1 умови про набрання ним чинності з моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 підтверджує прямий зв`язок ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА", оскільки таке судове рішення за наслідками апеляційного перегляду є умовою та підставою для остаточної реалізації прав нового кредитора. Відтак, заявник зазначає, що результат апеляційного перегляду безпосередньо визначатиме зміст, обсяг та можливість реалізації переданого права вимоги, а залучення третьої особи відповідає ст. ст. 50, 51, 267 ГПК України.
При цьому, щодо співвідношення залучення третьої особи та процесуального правонаступництва заявник наголошує на тому, що просить залучити його саме в якості третьої особи, оскільки пунктом 7 договору № 04022026/1 передбачено набрання ним чинності з моменту набрання законної сили рішенням у цій справі, тобто до завершення апеляційного перегляду ТОВ Агрофірма "ЧБГ" залишається стороною спору, а ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" має прямий юридичний інтерес у результаті розгляду.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2026 у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Лакізи В.В., яка входила до складу колегії суддів, для здійснення розгляду судової справи №917/1614/24 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Демідова П.В., суддя Тарасова І.В.
У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 21.05.2026 представник апелянта заперечив проти заявленого ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" клопотання про залучення третьої особи, надав пояснення щодо обставин справи, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги. Представник позивача підтримав клопотання ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА", заперечував проти доводів скаржника з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні 21.05.2026 було оголошено перерву до 03.06.2026.
25.05.2026 до суду апеляційної інстанції від ФГ "Еко-Край" надійшли заперечення (проти залучення до участі у справі ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору) (вх. № 5786, документ сформований в системі "Електронний суд" 22.05.2026), в яких відповідач просить відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРО ПЕРЕМОГА" у залученні до участі у справі №917/1614/24 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Заперечення обґрунтовано тим, що ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" набуло право, яке становить предмет судового спору, а тому відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 не може мати статус третьої особи без самостійних вимог, а є особою, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору; вступ такої особи на стадії апеляційного перегляду неможливий відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України.
У судовому засіданні 03.06.2026 представник відповідача заперечив проти клопотання ТОВ "Агро Перемога" про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги; просив скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Представник позивача підтримав клопотання ТОВ "Агро Перемога"; заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги позивача, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін. 
Розглянувши клопотання ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (вх. №5671), колегія суддів зазначає таке.
Згідно із частинами першою - четвертою статті 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Верховний Суд зазначив, що суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі. Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 201/2760/20 та від 27.02.2024 у справі № 912/164/20.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі у справі на підставі: заяви таких третіх осіб про вступ у справу; заяви учасників справи; за ініціативою суду. Підставою для залучення судом до участі у справі осіб, які не є стороною у справі, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є обставини можливості впливу судового рішення зі спору на права та обов`язки цих осіб щодо однієї із сторін. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.11.2024 у справі № 926/148/24.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому у неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас, предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у такому процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
Колегія суддів наголошує, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. При цьому зазначення на якій стороні (позивача чи відповідача) може вступити у справу третя особа залежить від того, з якою зі сторін у неї існує правовий зв`язок.
Що ж до наявності юридичного інтересу у третіх осіб, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.
Таким чином, у силу положень наведеної вище норми умовою для залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, як за ініціативою суду, так і за клопотанням відповідних осіб, є саме те, що рішення господарського суду може вплинути на їх права та обов`язки щодо однієї із сторін.
Водночас положення частини четвертої цієї статті визначають обов`язок суду зазначити обставин, на які саме права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду.
Отже, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, може бути залучена до участі у справі судом першої інстанції до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання як за відповідною заявою, так і за ініціативою суду.
Разом з тим колегія суддів зазначає, що клопотання про залучення ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" подано на стадії апеляційного перегляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Крім того, зі змісту клопотання вбачається, що підставою для його подання є укладення між ТОВ Агрофірма "ЧБГ" та ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" договору відступлення права вимоги №04022026/1 від 04.02.2026, предметом якого є право вимоги за договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04.01.2022, що безпосередньо пов`язане з предметом спору у даній справі.
Таким чином, заявник обґрунтовує необхідність своєї участі у справі не можливим впливом рішення суду на його права чи обов`язки щодо однієї зі сторін спору, а набуттям права вимоги, яке становить предмет спірних правовідносин. За таких обставин інтерес ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" не є похідним від правовідносин зі стороною спору, а стосується безпосередньо предмета спору.
При цьому сама обставина укладення договору відступлення права вимоги, чинність якого поставлена сторонами у залежність від набрання законної сили судовим рішенням у даній справі, не свідчить про те, що рішення суду може вплинути на права чи обов`язки ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" щодо однієї із сторін у розумінні статті 50 ГПК України. Наслідки такого рішення матимуть значення виключно для реалізації сторонами умов укладеного ними цивільно-правового договору.
До того ж, за твердженням самого заявника він є майбутнім набувачем спірного права вимоги, тобто мова фактично йде про можливе процесуальне правонаступництво (ст. 52 ГПК України), а не про участь третьої особи без самостійних вимог.
Окремо колегія суддів враховує, що договір відступлення права вимоги №04022026/1 між ТОВ Агрофірма "ЧБГ" та ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" укладено 04.02.2026, тобто після ухвалення Господарським судом Полтавської області рішення від 03.02.2026, яке є предметом апеляційного перегляду у даній справі.
Отже, на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" не було учасником спірних матеріальних правовідносин та не перебувало у будь-якому правовому зв`язку зі сторонами спору, який міг би бути підставою для його участі у справі як третьої особи.
При цьому юридична заінтересованість ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА", на яку посилається заявник, виникла виключно внаслідок укладення сторонами договору відступлення права вимоги після прийняття оскаржуваного рішення та є похідною від умов такого правочину. Відтак, можливі наслідки апеляційного перегляду справи для заявника обумовлені не безпосереднім впливом судового рішення на його права чи обов`язки щодо однієї зі сторін спору, а виключно змістом цивільно-правової угоди, укладеної після виникнення та вирішення спірних правовідносин судом першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заявником не доведено наявності передбачених статтею 50 ГПК України підстав для його залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а тому клопотання ТОВ "АГРО ПЕРЕМОГА" задоволенню не підлягає.
Щодо доданих позивачем до відзиву на апеляційну скаргу додаткових документів (платіжних інструкцій щодо надання та повернення позики).
Відповідно до частини 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно із частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 01.07.2021 у справі № 46/603, від 26.10.2021 у справі № 914/2578/20).
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 13.01.2021 у справі № 10/Б-921/1442/2013).
Прийняття апеляційним судом доказів без встановлення й оцінки обов`язкових за частиною третьою статті 269 ГПК України передумов, крім порушення відповідних процесуальних приписів, матиме наслідком недотримання принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін, принципу правової визначеності в аспекті однозначності та передбачуваності. Відповідну правову позицію викладено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 17.04.2024 у справі № 903/877/20.
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
При цьому, за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що заявником не доведено об`єктивної неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції у встановлений строк та не наведено жодної об`єктивної причини, яка б перешкоджала вчиняти такі дії, що виключає процесуальні підстави для прийняття судом апеляційної інстанції таких документів та дослідження їх у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (далі – позикодавець, позивач, ТОВ Агрофірма "ЧБГ") та Фермерським господарством "Еко-Край" (далі – позичальник, відповідач, ФГ "Еко-Край") укладений договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) від 04.01.2022 № 4/01/22 ЕК, згідно з пунктом 1.1 якого на умовах, визначених цим договором, позикодавець зобов`язується надати позичальнику поворотну безвідсоткову фінансову допомогу у вигляді позики в розмірі 12000000 грн (дванадцять мільйонів гривень), а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю у визначений цим договором термін.
Сума договору дорівнює сумі позики (п.1.4 договору).
Термін повернення позики позичальником: до 01 лютого 2023 року (пункт 1.2 договору).
Позичальник вправі використати суму позики на здійснення господарської діяльності, визначеної його статутом, а також будь-якої іншої, не забороненої чинним законодавством (п.1.3 договору).
Сума договору дорівнює сумі позики (п.1.4 договору).
Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору позичальник зобов`язується: дотримуватись таких принципів фінансової позики, як терміновість та поворотність; здійснити повернення отриманої фінансової позики в термін, визначений у п. 1.2. цього договору, шляхом перерахування її суми на рахунок позикодавця, вказаний в тексті цього договору.
Відповідно до пунктів 3.1, 3.3 договору позичальник має право достроково виконати своє зобов`язання перед позикодавцем з повернення фінансової позики; позичальник вправі провести повернення суми фінансової позики, сплативши всю суму відразу або проводити платежі частинами.
У пункті 4.1 договору передбачено, що позикодавець зобов`язується надати позичальнику поворотну безвідсоткову фінансову позику шляхом перерахування суми позики на поточний рахунок позичальника, вказаний в тексті договору, або будь-яким іншим не забороненим законом способом.
Згідно з пунктами 5.2, 5.3 договору позикодавець вправі надати фінансову позику, провівши перерахування всієї суми відразу, або зробивши перерахування частинами; позикодавець не має права на одержання від позичальника відсотків від суми позики.
Позичальник і позикодавець зобов`язуються виконувати умови цього договору належним чином. Відповідальність за невиконання умов договору настає відповідно до чинного законодавства України (п.6.1 договору).
Дія цього договору припиняється 01 лютого 2023 року, але не раніше повного повернення позичальником суми боргу позикодавцю. Договір набирає чинності з моменту перерахування позикодавцем частини або всієї суми позики на рахунок позичальника (п.п. 7.1, 7.2 договору).
Пунктом 7.4 договору встановлено, що зміна терміну дії договору, інших його умов, а так само його розірвання, оформляється додатковими угодами сторін.
Як зазначив позивач в позовній заяві, на виконання умов договору позивач перерахував на рахунок відповідача суму позики на виконання пункту 4.3 договору, а саме обов`язку надати відповідачу поворотну безвідсоткову фінансову позику шляхом перерахування суми позики на поточний рахунок відповідача, позивач частинами перераховував на вказаний рахунок грошові кошти протягом 17.01.2022 - 11.08.2023 на загальну суму 23776966,29 грн, на підтвердження чого додано копії платіжних доручень.
Проте, відповідач частково повернув позику, сплативши на рахунок позивача 6889253,60 грн.
Отже, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав в повному обсязі, остаточну суму позики у встановлений договором строк не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 16887712,69 грн.
При цьому, за твердженням позивача, термін повернення позики згідно з договором було встановлено до 31.12.2023.
Позивачем додано до позовної заяви додаткову угоду №1 від 10.01.2022 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) від 04.01.2021 № 4-01/21, укладену між ТОВ Агрофірма "ЧБГ" (позикодавець) та ФГ "Еко-Край" (позичальник), за умовами якої сторони уклали цю додаткову угоду до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 04-01/2021 від 04.01.2021 та домовились викласти пункти 1.2, 7.1 договору в такій редакції: термін повернення позики позичальником: до 31 грудня 2023 року. Дія цього договору припиняється 31 грудня 2023 року, але не раніше повного повернення позичальником суми боргу позикодавцю.
Ця додаткова угода є невід`ємною частиною договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 04-01/2021 від 04.01.2021 та набуває чинності після підписання її сторонами (пункт 4 додаткової угоди).
У відзиві на позов (вх. № 13609 від 14.10.2024) відповідач заперечив проти вимог позивача, посилаючись на те, що позика в розмірі 23776966,29 грн значно перевищує розмір позики, що визначений сторонами договору (12000000 грн), зміни до договору про збільшення суми позики сторонами не вносились, тому відповідач визнає отримання позики лише в розмірі 12000000 грн, які передбачені договором, а вимоги на суму 11776966, 29 грн вважає такими, що не охоплюються зобов`язальними відносинами. 
Отже, з урахуванням повернутих сум позики ФГ "Еко-Край" у розмірі 6889253,60 грн, сума неповернутої позики становить 5110746,40 грн, строк повернення якої за твердженням відповідача не настав станом на час подання позовної заяви.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві на позов також наголошував на тому, що додаткова угода №1 від 10 січня 2022 року до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №04-01/2021 від 04 січня 2021 року, яка надана позивачем до позову, не має жодного відношення до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року. Зазначив, що позика за договором №04-01/2021 від 04 січня 2021 року з додатковою угодою до цього договору №1 від 10 січня 2022 року є погашеною.
При цьому, до матеріалів справи додано копію договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №04-01/2021 від 04 січня 2021 року та платіжні інструкції щодо повернення позики за цим договором, що між сторонами раніше існували аналогічні договірні відносини щодо надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги.
Позивач у письмових поясненнях від 29.10.2024 (вх. № 14472), погоджуючись з такими твердженнями відповідача, зазначив, що вказана додаткова угода була помилково подана разом з матеріалами позовної заяви у цій справі.
Водночас, не заперечуючи проти факту укладення договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року та наявності правовідносин між сторонами за таким договором, відповідач стверджував про ненастання строків виконання зобов`язань ФГ "Еко-Край" з повернення позики за договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року, з урахуванням продовження терміну повернення позики на підставі додаткових угод № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023 до цього договору (додані до відзиву).
У додатковій угоді № 1 від 20.12.2022 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року сторони домовились викласти пункти 1.2, 7.1 договору в такій редакції: термін повернення позики позичальником: до 31 грудня 2024 року; дія цього договору припиняється 31 грудня 2024 року, але не раніше повного повернення позичальником суми боргу позикодавцю. Ця додаткова угода є невід`ємною частиною договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 та набирає чинності після підписання її сторонами.
У додатковій угоді № 2 від 16.05.2023 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року сторони домовились викласти пункти 1.2, 7.1 договору в такій редакції: термін повернення позики позичальником: до 31 грудня 2025 року; дія цього договору припиняється 31 грудня 2025 року, але не раніше повного повернення позичальником суми боргу позикодавцю. Ця додаткова угода є невід`ємною частиною договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 та набирає чинності після підписання її сторонами.
В свою чергу, позивач звернувся до місцевого господарського суду про призначення судової фізико-хімічної експертизи (вх. №15240). 
Клопотання про призначення судової фізико-хімічної експертизи обґрунтовано тим, що у відзиві на позовну заяву відповідач послався на наявність додаткової угоди № 1 від 20.12.2022 та додаткової угоди № 2 від 16.05.2023 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022, додав копії цих додаткових угод до відзиву та зазначив, що оригінал знаходиться у позивача та відповідача.
Натомість, позивач зазначав, що у нього відсутні додаткова угоди № 1 від 20.12.2022 та додаткова угода № 2 від 16.05.2023 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022. Позивач розцінює зазначені документи як фіктивні, створені відповідачем для уникнення своїх зобов`язань за договором позики. Вказував на те, що ТОВ Агрофірма "ЧБГ" проводило службове розслідування на підставі наказу ТОВ Агрофірма "ЧБГ" від 30.08.2023 № 46г та було виявлено, що 14.08.2023 заступник начальника служби безпеки Койдан Віктор Анатолійович (звільнений) здійснив вилучення печатки Товариства. Для визначення давності відтисків печаток у додатковій угоді № 1 від 20.12.2022 та додатковій угоді № 2 від 16.05.2023 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 необхідні спеціальні знання, у зв`язку з чим виникла необхідність у призначенні судової фізико - технічної експертизи.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 12.12.2024 у справі №917/1614/24, зокрема, задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (вх № 15240 від 12.11.2024) про призначення судової фізико-хімічної експертизи. Постановлено проведення експертизи доручити Національному науковому центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса". Поставити перед експертом такі питання:
- Чи відповідає час виконання підписів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 даті вказаній у Додатковій угоді № 1 до Договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 р., а саме: 20 грудня 2022 року?
- Якщо ні, то в який проміжок часу були виконані підписи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у Додатковій угоді № 1 до Договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 року?
- Чи відповідає час виконання підписів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 даті вказаній у Додатковій угоді № 2 до Договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 року, а саме: 16 травня 2023 року?
- Якщо ні, то в який проміжок часу були виконі підписи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у Додатковій угоді № 2 до Договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 року?
Зобов`язано відповідача надати до суду оригінали додаткової угоди № 1 від 20.12.2022 року та додаткової угоди № 2 від 16 травня 2023 року до Договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року.
Попереджено судового експерта про передбачену кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.
Надано дозвіл Національному науковому центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса" на використання руйнуючих методів дослідження, необхідних для проведення судової експертизи.
Для проведення експертизи зобов`язано направити експертній установі матеріали справи № 917/1614/24.
Оплату вартості експертизи покладено на позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ".
Провадження по справі № 917/1614/24 зупинено на час проведення експертизи.
За результатом апеляційного перегляду вказаної ухвали суду першої інстанції, постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 скасовано ухвалу Господарського суду Полтавської області від 12.12.2024 у справі №917/1614/24 в частині надання дозволу Національному науковому центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса" на використання руйнуючих методів дослідження, необхідних для проведення судової експертиз. В іншій частині ухвалу Господарського суду Полтавської області від 12.12.2024 у справі №917/1614/24 залишено без змін.
20.03.2025 до суду першої інстанції надійшов лист судового експерта разом з клопотанням про надання додаткових матеріалів та дозволу на використання руйнуючих методів дослідження, необхідних для проведення судової технічної експертизи документів та надання висновку експерта № 19 у справі № 917/1614/24 (вх. № 3807 від 20.03.2025), яке задоволено ухвалою Господарського суду Полтавської області від 31.03.2025.
25.08.2025 від Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса" надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта № 19 від 18.08.2025. Згідно з вказаним повідомленням на теперішній час у ННЦ "ІСЕ ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса" відсутнє матеріально-технічне забезпечення для проведення повного дослідження із встановлення часу виконання записів чи підписів, у зв`язку з чим з посиланням на ст. 69 ГПК України, п. 2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, повідомлено про неможливість надання висновку експерта.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 29.10.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 26.11.2025.
У письмових поясненнях від 29.10.2025 (вх. № 13866) позивач зазначив, що з урахуванням повідомлення експертної установи про неможливість проведення експертного дослідження за поставленими питаннями, які стосуються певного часового проміжку, вважаємо, що проведення експертизи не є доцільним з огляду на тривалість господарського провадження.
Водночас, позивач послався на те, що спір стосується правочину, який за предмет домовленостей сторін є значним відповідно до приписів пункту 14.3 Статуту ТОВ Агрофірма "ЧБГ", а отже, зміна умов значного правочину повинна відбуватись в такому самому порядку, як це передбачено статутом товариства для укладення значних правочинів. На підтвердження своїх доводів послався на практику Верховного Суду у справі №908/1029/16, № 917/2108/23.
Так, відповідно до положень пунктів 14.3, 14.5 Статуту ТОВ Агрофірма "ЧБГ", затвердженого рішенням Загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма "ЧБГ" (протокол № 6/22 від 22 червня 2022 року), Статутом Товариства встановлено особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами Товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини). Рішення про надання згоди на укладення директором Товариства від імені та в інтересах Товариства договорів (угод, контрактів), сума яких перевищує 500000 (п`ятсот тисяч) гривень, приймаються виключно Загальними зборами учасників.
З огляду на наведені позивачем доводи, відповідач звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про поновлення строку для подання доказів та долучення до матеріалів справи протоколу загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" від 21.12.2021 (вх.№ 15174 від 25.11.2025), яке задоволено ухвалою суду від 26.11.2025.
Так, згідно з протоколом позачергових Загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" від 21 грудня 2021 року прийнято, зокрема, таке рішення:
- надати згоду на укладення з Фермерським господарством "Еко-Край" (код ЄДРПОУ 40536115) договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) Фермерському господарству "Еко-Край" в розмірі 12000000,00 грн (дванадцять мільйонів гривень);
- надати директору Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" повноваження на укладення з Фермерським господарством "Еко - Край" (код ЄДРПОУ 40536115) і підписання від імені Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) Фермерському господарству "Еко-Край" в розмірі 12000000,00 грн (дванадцять мільйонів гривень), а також на підписання від імені Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" додаткових угод до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) про зміну умов укладеного договору та/або продовження терміну повернення наданої поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) та/або продовження строку дії укладеного договору без встановлення терміну таких повноважень.
Рішення прийнято одноголосно усіма учасниками Товариства.
Зі змісту вказаного протоколу від 21.12.2021 вбачається, що на загальних зборах присутні учасники, що у сукупності володіють частками в розмірі 100% статутного капіталу Товариства. Загальні збори учасників Товариства правомочні та уповноважені приймати будь-які рішення, що стосуються порядку денного. 
Присутні учасники: 
1. ОСОБА_3 , громадянин України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , розмір частки складає 70% в статутному капіталі Товариства; 
2. ОСОБА_4 , громадянин України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , розмір частки складає 20% в статутному капіталі Товариства; 
3. ОСОБА_1 , громадянин України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , розмір частки складає 10% в статутному капіталі Товариства. 
Запрошені: ОСОБА_2 , директор Товариства, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .
Вказаний протокол підписаний головою зборів ОСОБА_3 та секретарем зборів І.В. В`ялим.
В свою чергу, від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" надійшло клопотання про поновлення строку для подачі доказів (вх. № 16027 від 11.12.2025) та про залучення до матеріалів справи доказів, а саме витягу з протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" від 03.01.2022 з додатками, що задоволено ухвалою суду від 11.12.2025.
Згідно з витягом з протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" від 03.01.2022 прийнято рішення скасувати та визнати таким, що втратило чинність рішення, прийняте позачерговими Загальними зборами учасників ТОВ Агрофірма "ЧБГ" згідно протоколу від 21 грудня 2021 року про надання згоди на укладення з ФГ "Еко-Край" договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) Фермерському господарству "Еко-Край" в розмірі 12000000,00 грн та надання директору ТОВ Агрофірма "ЧБГ" повноважень на укладення та підписання від імені Товариства такого договору та додаткових угод до нього. 
Протокол, та відповідно витяг з нього, містить відомості про підписання його лише головою зборів ОСОБА_3 .
З цього Витягу вбачається, що на зборах був присутній: ОСОБА_3 , учасник Товариства, якому належить 70% статутного капіталу ТОВ Агрофірма "ЧБГ"; відсутні: ОСОБА_4 (20 %) ОСОБА_1 (10%); запрошені ОСОБА_2 , директор Товариства, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .
У письмових поясненнях (вх. № 198 від 09.01.2026) відповідач зазначив про недоведеність позивачем факту проведення загальних зборів товариства 03.01.2022, про які вказано у витязі, а тому не може створювати правових наслідків рішення загальних зборів учасників товариства, які насправді не було проведено, хоча на підтвердження такого рішення складений протокол (помилковий, підроблений, тощо); також вважає недоведеними обставини щодо обізнаності ФГ "Еко-Край" та/або Голови ФГ "Еко-Край" ОСОБА_1 про існування рішення загальних зборів товариства 03.01.2022, яким начебто було скасоване попереднє рішення. Відтак, наголошує, що відповідач, при укладенні додаткових угод діяв добросовісно, був обізнаний про рішення позивача, яке зафіксоване у протоколі загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма "ЧБГ" від 21 грудня 2021 року, яким виконавчому органу цього товариства надано згоду на укладення як договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) в розмірі 12000000,00 гривень, так і внесення змін до цього договору. Отже, наявна згода вищого органу товариства на укладення додаткової угоди №1 від 20 грудня 2022 року та додаткової угоди № 2 від 16 травня 2023 року до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року.
При цьому, в частині тверджень щодо непроведення загальних зборів 03.01.2022 посилався на заяви свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .
З цих підстав, відповідач звернувся до суду першої інстанції з клопотаннями про долучення доказів (заяви свідків) (вх. №200, №262) та про повернення до стадії підготовчого засідання, витребування оригіналів доказів (протоколу загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма "ЧБГ" від 03.01.2022) та призначення судової фізико-хімічної експертизи (вх. №209). 
З огляду на те, що відповідач не навів об`єктивних та поважних причин для повернення на стадію підготовчого провадження, суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання (вх. № 209). Також ухвалою суду від 03.02.2026 клопотання ФГ (вх. № 262 від 12.01.2026) про залучення оригіналів доказів залишено без розгляду.
03.02.2026 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог з підстав, зазначених вище.
Апелянт оспорює рішення суду першої інстанції в повному обсязі, посилаючись на: обґрунтування рішення доказами, відсутніми в матеріалах справи; неправильне встановлення обставин справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів; недоведеність позивачем обставин позовної заяви та безпідставне перекладення обов`язку доказування на відповідача; безпідставне стягнення суми, що перевищує розмір позики за договором; неправомірний висновок щодо конфлікту інтересів та неукладеності додаткових угод; недобросовісну поведінку позивача; відсутність порушеного права позивача.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення місцевого господарського суду про стягнення з позичальника (відповідача) суми основного боргу за договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 4) інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).
Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі з договорів та інших правочинів.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина 3 статті 509 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість виконання договору сторонами.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з положеннями статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 
Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. 
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
По своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі №6-63цс13, а також у постановах Верховного Суду у справах №№604/1038/16-ц, 707/2606/16-ц, 143/280/17, 559/2587/19, 464/5314/17, 319/1669/16, 524/4946/16, 604/1038/16.
Як встановлено судом та визнається сторонами, між ТОВ Агрофірма "ЧБГ" та ФГ "Еко-Край" укладений договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) від 04.01.2022 № 4/01/22 ЕК, згідно з пунктом 1.1 якого на умовах, визначених цим договором, позикодавець зобов`язується надати позичальнику поворотну безвідсоткову фінансову допомогу у вигляді позики в розмірі 12000000 грн (дванадцять мільйонів гривень), а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю у визначений цим договором термін.
Не заперечуючи проти факту укладення договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року, наявності договірних правовідносин між сторонами та отримання відповідачем коштів за цим договором (хоча сума фактично отриманої позики є спірною), відповідач стверджував про ненастання строків виконання зобов`язань ФГ "Еко-Край" з повернення позики.
За таких обставин ключовим та таким, що підлягає першочерговому встановленню для правильного вирішення спору, є питання щодо настання строку виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики, оскільки така обставина визначає виникнення у позивача права на звернення з відповідною вимогою та обов`язку відповідача щодо її виконання, а отже наявність у позивача права вимагати повернення спірної суми у судовому порядку.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
При визначенні строку (терміну) виконання зобов`язання судам необхідно враховувати загальні положення ЦК України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобов`язання (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19).
Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Закінчення строку дії договору означає, що між його сторонами у майбутньому не будуть виникати взаємні права та обов`язки, що випливали із цього договору. Але ті зобов`язання, які вже існують на момент закінчення строку дії договору, будуть існувати і після його закінчення доти, доки вони не будуть припинені на підставах, встановлених договором або законом. Такий висновок щодо застосування норми статті 530 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями статей 252, 598 цього Кодексу викладено у пункті 68 постанови Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 908/288/20.
Отже, договір, який є обов`язковим для його сторін, містить в собі погоджені ними умови, на яких сторони домовилися реалізувати свої права та обов`язки, тобто виконати свою частину зобов`язання. Кожна зі сторін у зобов`язанні після узгодження своєї волі, вираженої у формі договору, має розумні сподівання добросовісного дотримання і виконання домовленостей з боку іншої сторони.
Як вже було встановлено, за умовами укладеного між ТОВ Агрофірма "ЧБГ" та ФГ "Еко-Край" договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) від 04.01.2022 № 4/01/22 ЕК позичальник зобов`язався повернути позикодавцю поворотну безвідсоткову фінансову допомогу у вигляді позики в розмірі 12000000 грн у визначений цим договором термін.
Пунктом 1.2 договору передбачено термін повернення позики позичальником: до 01 лютого 2023 року. 
У пункті 7.1 договору встановлено, що дія цього договору припиняється 01 лютого 2023 року, але не раніше повного повернення позичальником суми боргу позикодавцю.
За твердженням позивача в позовній заяві, термін повернення позики згідно з договором було встановлено до 31.12.2023.
Позивачем додано до позовної заяви додаткову угоду №1 від 10.01.2022 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) від 04.01.2021 № 4-01/21, укладену між ТОВ Агрофірма "ЧБГ" (позикодавець) та ФГ "Еко-Край" (позичальник), за умовами якої сторони уклали цю додаткову угоду до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 04-01/2021 від 04.01.2021 та домовились викласти пункти 1.2, 7.1 договору в такій редакції: термін повернення позики позичальником: до 31 грудня 2023 року. Дія цього договору припиняється 31 грудня 2023 року, але не раніше повного повернення позичальником суми боргу позикодавцю. 
Як встановлено під час апеляційного перегляду справи, додаткова угода № 1 від 10.01.2022, на яку позивач посилався на підтвердження настання строку повернення позики, укладена до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 04-01/2021 від 04.01.2021 та є його невід`ємною частиною.
Водночас предметом спору у даній справі є правовідносини, що виникли з договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022. На зазначену обставину обґрунтовано звертав увагу відповідач у відзиві на позов, вказуючи, що додаткова угода № 1 від 10.01.2022 не стосується спірного договору та регулює інші договірні відносини сторін.
До того ж, у письмових поясненнях від 29.10.2024 позивач фактично погодився із наведеними доводами відповідача та зазначив, що вказана додаткова угода була помилково додана до матеріалів позовної заяви у цій справі.
Отже, матеріалами справи підтверджується, а сторонами фактично не заперечується, що додаткова угода № 1 від 10.01.2022 стосується іншого договору позики № 04-01/2021 від 04.01.2021, укладеного між тими ж сторонами в межах інших, хоча й аналогічних за своїм змістом, договірних правовідносин. За таких обставин зазначена додаткова угода не могла бути покладена в основу висновків щодо строку виконання зобов`язань за договором № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022.
Вказані обставини залишені поза увагою суду першої інстанції, що призвело до помилкових висновків в частині встановлення строку повернення позики за договором №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року на підставі додаткової угоди №1 від 10.01.2022 до договору №04-01/2021 від 04 січня 2021 року.
Водночас, не заперечуючи проти факту укладення договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року та наявності правовідносин між сторонами за таким договором, доводи відповідача як в суді першої інстанції, так й під час апеляційного перегляду, зводяться до ненастання строків виконання зобов`язань ФГ "Еко-Край" з повернення позики за договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року, з урахуванням продовження терміну повернення позики на підставі додаткових угод № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023 до цього договору (додані до відзиву).
У додатковій угоді № 1 від 20.12.2022 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року сторони домовились викласти пункти 1.2, 7.1 договору в такій редакції: термін повернення позики позичальником: до 31 грудня 2024 року; дія цього договору припиняється 31 грудня 2024 року, але не раніше повного повернення позичальником суми боргу позикодавцю. 
У додатковій угоді № 2 від 16.05.2023 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року сторони домовились викласти пункти 1.2, 7.1 договору в такій редакції: термін повернення позики позичальником: до 31 грудня 2025 року; дія цього договору припиняється 31 грудня 2025 року, але не раніше повного повернення позичальником суми боргу позикодавцю. 
Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідний договір набрав чинності.
Щодо зміни умов договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року, колегія зазначає таке.
Підстави для зміни договору визначені статтею 651 ЦК України, якою передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом частин першої та третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо; зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (стаття 654 ЦК України).
Судом встановлено, що як договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року, так й додаткові угоди № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023 до цього договору, укладені ТОВ Агрофірма "ЧБГ" в особі директора Базі Віктора Миколайовича, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та ФГ "Еко-Край" в особі голови Орошан Валерія Георгійовича, що діє на підставі Статуту, з другої сторони, підписані сторонами та скріплені печатками сторін.
Положеннями статті 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності та волевиявленню сторін, що на момент укладення договору свідомо існує об`єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто, як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229 - 233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
Такі висновки щодо визнання або невизнання правочину укладеним, узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц.
Разом з тим, у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Суд враховує, що за змістом статей 73, 98 ГПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.
Як вбачається з матеріалів справи, місцевим господарським судом за клопотанням позивача було призначено судову фізико-хімічну експертизу для визначення давності виконання підписів та відтисків печаток, друкування тексту у додатковій угоді № 1 від 20.12.2022 та додатковій угоді № 2 від 16.05.2023 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року.
Проте, від Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса" надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта № 19 від 18.08.2025 на підставі ст. 69 ГПК України, п. 2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, яке обґрунтовано тим, що відсутнє матеріально-технічне забезпечення для проведення повного дослідження із встановлення часу виконання записів чи підписів.
У письмових поясненнях від 29.10.2025 (вх. № 13866) позивач зазначив, що з урахуванням повідомлення експертної установи про неможливість проведення експертного дослідження за поставленими питаннями, які стосуються певного часового проміжку, вважає, що проведення експертизи не є доцільним з огляду на тривалість господарського провадження.
Відтак, обставини щодо відсутності волевиявлення позивача при укладенні додаткових угод № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023 та фальсифікації таких додаткових угод позивачем в порядку, визначеному положеннями статей 13, 74, 76 - 77 ГПК України, не доведено, належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин до матеріалів справи не надано.
За таких обставин презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 ЦК України, позивачем не спростована. Відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження фальсифікації додаткових угод, підроблення підписів чи відсутності волевиявлення на їх укладення виключає підстави для висновку про їх неукладеність або недійсність, а тому відсутні підстави вважати, що зазначені додаткові угоди не були вчинені або не породжують для їх сторін відповідних правових наслідків.
Водночас, після отримання повідомлення про неможливість надання висновку експерта позивачем наведені суду додаткові заперечення щодо недотримання вимог Статуту ТОВ Агрофірма "ЧБГ" під час укладення додаткових угод № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023, оскільки зміна умов значного правочину повинна відбуватися в такому самому порядку, як це передбачено статутом товариства для укладення значних правочинів.
Так, відповідно до пунктів 14.3, 14.5 статуту ТОВ Агрофірми "ЧБГ" рішення про надання згоди на укладення директором Товариства від імені та в інтересах товариства договорів (угод, контрактів), сума яких перевищує 500000 грн, приймаються виключно загальними зборами учасників. Значний правочин, вчинений з порушенням порядку прийняття рішення про надання згоди на його вчинення, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки Товариства лише у разі подальшого схвалення правочину Товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення.
Надаючи оцінку наведеним твердженням позивача, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частинами 1, 3 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
За змістом частини 3 статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти виключно в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Таким чином, абзац 2 частини 3 статті 92 ЦК України регулює діяльність товариства в особі свого органу управління у відносинах із третіми особами та встановлює правило, за яким у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили (презумпція повноцінності всіх дій директора у правовідносинах із третіми особами). Винятком із цього правила є випадок, коли третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Доведення цього факту покладається на юридичну особу. 
Отже, норми про представництво як дії однієї особи від імені та в інтересах іншої особи (глава 17 ЦК України) та норми статті 92 ЦК України призначені для регулювання різних за правовою природою відносин. Ці дві правові категорії мають різну правову природу та різне правове регулювання. 
З огляду на це норми законодавства, які регламентують правовідносини представництва (положення глави 17 ЦК України, зокрема статті 241 ЦК України цього Кодексу, яка регулює відносини при вчиненні представником особи правочинів із перевищенням повноважень), не поширюються на регулювання діяльності органів управління юридичної особи.
Частиною третьою статті 92 ЦК України встановлена спростовна презумпція повноцінності всіх дій директора у правовідносинах з третіми особами, яка полягає у тому, що для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, навіть якщо відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.
Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона (третя особа), вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.
Для вирішення питання, коли директор діє від імені юридичної особи з перевищенням повноважень, потрібно керуватися статтею 92 ЦК України. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).
Під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними з підстав перевищення повноважень органом або особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, необхідним є встановлення обставин щодо добросовісності / недобросовісності поведінки третьої особи. Зокрема, предметом доказування має бути обставина стосовно того, чи знала третя особа про відсутність в органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень або, проявивши розумну обачність, повинна була знати про це. Обов`язок доведення цих обставин покладається на юридичну особу.
З огляду на це Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.12.2025 у справі № 914/768/22 уточнила висновки, викладені у постанові від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17, зазначивши про те, що норми законодавства, які регламентують правовідносини представництва (глава 17 ЦК України), не поширюються на регулювання діяльності органів управління юридичної особи".
Такі висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 10.03.2026 у справі № 917/101/24.
Відповідно до частин 1- 3 статті 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини). Рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства. Рішення про надання згоди на вчинення інших значних правочинів, крім зазначених у частині 2 цієї статті, приймаються загальними зборами учасників, якщо інше не встановлено статутом товариства.
Згідно зі статтею 46 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" значний правочин, правочин із заінтересованістю, вчинений з порушенням порядку прийняття рішення про надання згоди на його вчинення, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки товариства лише у разі подальшого схвалення правочину товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення. Подальше схвалення правочину товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки товариства з моменту вчинення цього правочину. До відносин щодо схвалення значного правочину застосовується також правило абзацу 2 частини 3 статті 92 ЦК України.
Зміна умов значного правочину повинна відбуватися в такому самому порядку, як це передбачено статутом товариства для укладення значних правочинів. (Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 06.06.2018 у справі № 908/1029/16 та від 18.06.2025 у справі № 917/2108/23).
Наведеним спростовується помилковий висновок суду першої інстанції про неукладеність додаткових угод № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023 до договору із причин відсутності їх подальшого схвалення вищим органом Товариства та зумовлену цим відсутність правових підстав для продовження строку виконання зобов`язань з повернення позики понад терміни, що було визначено сторонами в договорі, оскільки такий (висновок суду першої інстанції про неукладеність додаткових угод) суперечить викладеному в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17 (пункти 163-166) і від 03.12.2025 у справі № 914/768/22 (пункт 190) висновку, за змістом якого вчинення правочину представником із перевищенням своїх повноважень та несхвалення його надалі довірителем, тобто коли вчинення правочину не ґрунтується на волі особи, в інтересах якої діяв представник, є підставою для визнання такого правочину недійсним, але аж ніяк не для встановлення його неукладеності.
Такі висновки узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10.03.2026 у справі № 917/101/24. 
Водночас у контексті спростування презумпції повноцінності всіх дій директора у правовідносинах із третіми особами Велика Палата Верховного Суду в пунктах 193, 194 постанови від 03.12.2025 у справі № 914/768/22 виснувала про те, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона (третя особа), вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.
Натомість у розрізі цієї справи колегія суддів зауважує, що встановлені судом обставини про те, що укладенню між сторонами договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року передувало прийняття загальними зборами учасників ТОВ Агрофірми "ЧБГ" рішення від 21 грудня 2021 року про надання директору Товариства повноважень на укладення з ФГ "Еко-Край" та підписання від імені Товариства як значного правочину - договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) ФГ "Еко-Край" в розмірі 12000000,00 грн, а також на підписання від імені Товариства додаткових угод до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) про зміну умов укладеного договору та/або продовження терміну повернення наданої поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) та/або продовження строку дії укладеного договору без встановлення терміну таких повноважень.
Наведене відповідає вимогам статті 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та чітко свідчить про добросовісність дій ФГ "Еко-Край" при укладенні як договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року, так й додаткових угод до нього.
Твердження позивача про те, що рішення загальних зборів Товариства від 21.12.2021 про надання згоди на укладення такого значного правочину та додаткових угод до нього в подальшому скасовано рішенням загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма "ЧБГ" від 03.01.2022, колегія суддів оцінює критично та зазначає про таке: по-перше, договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК, що є предметом даного спору та факт укладення якого визнається позивачем, укладено 04.01.2022, тобто на наступний день після такого рішення; по-друге, матеріали справи не містять доказів доведення до відома ФГ "Еко-Край" про такі обставини; по-третє, обставини щодо фактичного виконання вказаного договору протягом тривалого часу шляхом перерахування частинами позики.
При цьому, посилання на ті обставини, що ОСОБА_1 одночасно перебував у складі учасників ТОВ Агрофірма "ЧБГ" та єдиним учасником і головою ФГ "Еко-край", також не свідчить про обізнаність останнього з таким рішенням, оскільки як свідчить витяг з протоколу загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма "ЧБГ" від 03.01.2022 на зборах ОСОБА_1 був відсутній, доказів його повідомлення про такі збори та/або прийняті на них рішення матеріали справи не містять.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про встановлений договором термін повернення позики (31.12.2023), що ґрунтувався на неналежному доказі (помилково подана до позовної заяви додаткова угода до іншого договору позики), тоді як за договором такий термін було встановлено до 01 лютого 2023 року (пункт 1.2 договору), а укладення як додаткової угоди №1 від 20.12.2022, так й додаткової угоди №2 від 16.05.2022 позивач заперечив.
З цих підстав судом залишено поза увагою ті обставини, що після закінчення встановленого договором терміну повернення позики та строку дії цього договору (01.02.2023) позивачем надавались кошти відповідачу в якості позики за договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №4/01/22 ЕК від 04 січня 2022 року (згідно відомостей самого позивача позика надавалась протягом 17.01.2022 - 11.08.2023), що також свідчить про продовження правовідносин сторін за таким договором.
Колегія суддів також вважає недоведеним укладення додаткових угод № 1 від 20.12.2022 та № 2 від 16.05.2023 в умовах конфлікту інтересів.
Згідно з частиною 3 статті 42 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" конфліктом інтересів є конфлікт між обов`язком посадової особи діяти добросовісно і розумно в інтересах товариства в цілому та приватними інтересами посадової особи або її афілійованих осіб.
Отримання посадовою особою або її афілійованими особами від третіх осіб виплат, винагород чи інших благ за дії (бездіяльність), пов`язані з виконанням посадовою особою її повноважень, є конфліктом інтересів (частина 5 цієї статті).
Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що директор ТОВ Агрофірма "ЧБГ" ОСОБА_2 , який підписав спірні додаткові угоди від імені товариства, мав приватний інтерес у їх укладенні, отримував будь-які виплати, винагороди чи інші блага у зв`язку з їх укладенням або перебував у відносинах афілійованості з ФГ "Еко-Край" чи його керівником ОСОБА_1 . Сам факт того, що ОСОБА_1 на момент укладення спірних додаткових угод був учасником ТОВ Агрофірма "ЧБГ" (розмір частки 10%), не свідчить про існування конфлікту інтересів у директора товариства та не підтверджує наявності обставин, з якими закон пов`язує виникнення такого конфлікту. 
Крім того, обставини даної справи не є подібними до правовідносин, які були предметом розгляду Верховного Суду у справах № 911/841/20 та № 909/276/21, оскільки у наведених справах конфлікт інтересів обґрунтовувався тим, що особа, яка діяла від імені юридичної особи, одночасно була учасником, бенефіціарним власником або контролером контрагента за правочином. Натомість у даній справі таких обставин судом не встановлено.
За відсутності належних доказів існування конфлікту інтересів, а також доказів порушення директором ТОВ Агрофірма "ЧБГ" вимог щодо добросовісного та розумного здійснення своїх повноважень, висновок місцевого господарського суду про укладення спірних додаткових угод в умовах конфлікту інтересів ґрунтується на припущеннях та не відповідає встановленим у справі обставинам. 
Суд апеляційної інстанції також вважає непослідовною позицію позивача, що не узгоджується з принципом venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).
Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зроблено висновок, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини "venire contra factum proprium" знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 25.01.2024 у справі № 910/1294/23, від 04.03.2025 у справі № 953/1091/22 (922/5144/23) викладено позицію, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Застосовано доктрину "venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги щодо неповернення відповідачем позики у встановлений договором строк, який, за твердженням позивача, закінчився 31.12.2023. На підтвердження зазначених обставин посилався, зокрема, на додаткову угоду, проте як встановлено під час розгляду даної справи така угода стосується іншого договору позики та не пов`язана зі спірними правовідносинами.
Після подання відповідачем відзиву на позов та додаткових угод № 1 від 20.12.2022 і № 2 від 16.05.2023 до спірного договору позики позивач стверджував про фальсифікацію зазначених документів та наполягав на необхідності проведення відповідної судової експертизи. Водночас після отримання повідомлення експертної установи про неможливість надання висновку експерта за поставленими питаннями позивач фактично відмовився від доведення зазначених обставин та надалі обґрунтовував свою позицію вже відсутністю погодження укладення додаткових угод загальними зборами товариства. У подальшому, після надання відповідачем доказів на підтвердження наявності відповідного погодження учасників товариства, позивач послався на інше рішення загальних зборів про скасування раніше наданої згоди.
Отже, поведінка позивача під час розгляду справи не була послідовною, оскільки після спростування або неможливості доведення одних обставин він фактично змінював підстави своїх заперечень щодо спірних додаткових угод.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що позивач не надав належних пояснень щодо обставин укладення основного договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) після прийняття рішення про скасування раніше наданої згоди на його укладення. Так само позивач не пояснив обставин подальшого перерахування відповідачу грошових коштів на виконання цього договору після спливу, за його ж твердженням, встановленого договором строку повернення позики та закінчення строку дії договору.
Зазначені обставини додатково свідчать про непослідовність поведінки позивача та суперечливість наведених ним доводів.
Суд зазначає, що змагальність сторін є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 13 ГПК України).
Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
За імперативним приписом частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Таким чином, аналізуючи обставини справи та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, враховуючи визначені процесуальним законом стандарти доказування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що більш вірогідним є факт укладення сторонами додаткової угоди № 1 від 20.12.2022 та додаткової угоди № 2 від 16.05.2023 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 4/01/22 ЕК від 04.01.2022 та продовження строку виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики до 31.12.2025, ніж обставини, на які посилається позивач на спростування такого факту.
Отже, враховуючи висновок суду, що строк виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики було продовжено сторонами до 31.12.2025, колегія суддів зазначає, що станом на дату звернення позивача до суду із даним позовом (26.09.2024) строк виконання спірного грошового зобов`язання ще не настав, а відтак обов`язок відповідача щодо повернення позики не був простроченим.
Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
За змістом статей 15, 16 ЦК України та статті 4 ГПК України судовий захист надається у разі порушення, невизнання або оспорювання права чи охоронюваного законом інтересу особи. Водночас звернення до суду до настання строку виконання зобов`язання свідчить про відсутність на момент пред`явлення позову порушеного права позивача, яке потребувало б судового захисту.
Таким чином, на час подання позову право позивача не було порушеним, а заявлені вимоги є передчасними. 
Враховуючи, що наявність порушеного права є основоположною передумовою для звернення до суду та надання судового захисту, недоведеність цього факту з боку позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Так, у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18 та від 31.10.2019 у справі № 916/1134/18 сформульовано висновки про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту встановлюється судом під час розгляду справи по суті та є підставою для відмови у позові.
При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).
Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено на час звернення до суду наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.
Крім того, зважаючи на висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення основного боргу, вимоги позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню, як похідні вимоги.
Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог з ухваленням нового судового рішення про відмову в їх задоволенні. 
Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, суд апеляційної інстанції враховує висновки, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").
Щодо інших аргументів учасників справи, то вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу і не впливають на результат вирішення спору, тоді як враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010), суд апеляційної інстанції зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч.2 ст. 277 ГПК України).
З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність рішення нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.
За змістом частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 14 статті 129 ГПК України).
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.2 ч.1 статті 275, п.п. 3, 4 ч.1 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Еко - Край" задовольнити.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1614/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (вул. Леоніда Каденюка, 34, с. Піски, Миргородський район, Полтавська область, 37233, код ЄДРПОУ 32517276) на користь Фермерського господарства "Еко - Край" (вул. Харківська, буд. 11 А, с. Засулля, Лубенський район, Полтавська область, 37522, код ЄДРПОУ 40536115) 303978,83 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 15.06.2026.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя П.В. Демідова 

Суддя І.В. Тарасова