УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/1302/26 Головуючий у 1-й інст. Мокрецький В.І. 
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого  Павицької Т.М.,
суддів   Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання  Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/1302/26 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 17 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Мокрецького В.І. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

14 березня 2026 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати за ОСОБА_1 право власності на розподільчий газопровід, який знаходиться в с. Вереси, Житомирського району, Житомирської області, яким забезпечено газифікацію квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , згідно робочих проектів газифікації житлових будинків, кадастровий номер: 1822081200:05:001:0352, кв.1 та кв. АДРЕСА_3 (зовнішнє газопостачання).
Також, 16 березня 2026 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся із заявою про забезпечення позову, у якій просить заборонити ТОВ «Газорозподільні мережі України», в тому числі його відокремленим підрозділам, та третім особам вчиняти будь-які дії направлені на приєднання (підключення, врізку) до розподільчого газопроводу, який знаходиться в с. Вереси Житомирського району Житомирської області, яким забезпечено газифікацію квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , згідно робочих проектів газифікації житлових будинків кадастровий номер 1822081200:05:001:0352 кв.1 та кв. АДРЕСА_3 (зовнішнє газопостачання).
В обґрунтування заяви зазначав, що має місце спір про право власності на газопровід, до якого вже підключено всупереч заяві позивача від 04.11.2025 про відкликання згоди, замовника ОСОБА_3 . Вказує, що згідно з витягу з реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 18.12.2025 реєстраційний номер: ІУ101251216159, вбачається, що у відомостях в розділі «Об`єкти будівництва», «Інформація про наявність інженерного забезпечення», містяться відомості про забезпечення нового будівництва садибного житлового будинку та господарської будівлі за адресою: с. Вереси, Житомирський р-н, Житомирська обл., кадастровий номер 1822081200:05:001:0036 (власник ОСОБА_3 ) газопостачанням. При цьому вважає, що спірний газопровід є власністю ОСОБА_1 . Вжиття заходів забезпечення позову убезпечить ОСОБА_1 від шкоди, яка може бути завдана майну, що за наслідками розгляду цієї справи може визнатися її власністю. Окрім цього, у разі визнання права власності на спірне майно за ОСОБА_1 остання фактично не зможе здійснити від`єднання осіб, які потенційно можуть бути підключені відповідачем за час розгляду цієї справи. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити заяву в повному обсязі.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 17 березня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду у справі №910/19506/20 є не коректним, оскільки правовідносини у даній справі не є релевантними до правовідносин у справі №910/19506/20. Вважає, що обраний захід забезпечення позову не перешкоджає господарській діяльності відповідача, а також не порушує права інших осіб, а лише запроваджує тимчасові обмеження, існування яких дозволяє створити належні умови для виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Зазначає, що позивач жодним чином в забезпеченні позову не просить про заборону чи обмеження діяльності відповідача з розподілу природного газу, а відтак оцінка надана судом першої інстанції, є не належною. Звертає увагу на те, що господарська діяльність відповідача не обмежується с. Вереси Житомирського району, тільки в частині спірного газопроводу, а є суттєво масштабнішою в територіальному сенсі та фактичному спектрі надаваних послуг і виконуваних робіт. Спосіб забезпечення позову є абсолютно співмірним та безпосередньо пов`язаним з предметом позову – визнання права власності на спірний газопровід. Враховуючи вищевикладене просить скасувати ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 17 березня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити. Також просить стягнути з ТОВ «Газорозподільні мережі України» на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору та на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (орієнтовний розмір 10 000 грн).
03 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від ТОВ «Газорозподільні мережі України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін. Зазначає, що розподільчий газопровід за адресою: АДРЕСА_4 , який є власністю Оператора ГРМ, створено та введено в експлуатацію в межах приєднання до газорозподільної системи відповідно до виданих технічних умов №ZtF-379 від 23.05.2024 та договору приєднання до газорозподільної системи (для приєднання, що не є стандартним) №7593-Д від 23.05.2024, замовником, якого виступала ОСОБА_1 , став складовою власної газорозподільної системи Оператора ГРМ. Тобто, складовими газорозподільної системи, що використовуються відповідачем для провадження ліцензійної діяльності є газопроводи, що розташовані на території, зокрема Житомирської області. Вказує, що за відсутності забезпечення позову, права позивача, як споживача послуги розподілу природного газу так і послуги постачання природного газу жодним чином не порушуються. Технічними умовами на газифікацію домогосподарства позивача (№ZtF-379 від 23.05.2024) чітко визначено потужність на усі газові прилади, які заплановані позивачем в проєкті газифікації на кв.1 та кв. АДРЕСА_2 . Ця потужність залишається незмінною та в жодному разі не буде розділена на інших осіб. 
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
За змістом ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. 
При цьому, вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Колегія суддів звертає увагу, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
У справі, що переглядається встановлено, що предметом спору є визнання за ОСОБА_1 права власності на розподільчий газопровід, який знаходиться в с. Вереси, Житомирського району, Житомирської області, яким забезпечено газифікацію квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , згідно робочих проектів газифікації житлових будинків, кадастровий номер: 1822081200:05:001:0352, кв.1 та кв. АДРЕСА_3 (зовнішнє газопостачання).
У заяві про забезпечення позову, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просить заборонити ТОВ «Газорозподільні мережі України», в тому числі його відокремленим підрозділам, та третім особам вчиняти будь-які дії направлені на приєднання (підключення, врізку) до розподільчого газопроводу, який знаходиться в с. Вереси Житомирського району Житомирської області, яким забезпечено газифікацію квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , згідно робочих проектів газифікації житлових будинків кадастровий номер 1822081200:05:001:0352 кв.1 та кв. АДРЕСА_3 (зовнішнє газопостачання).
Водночас, колегія суддів зауважує, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» є суб`єктом господарювання, який здійснює господарську діяльність.
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вжиті судом заходи по забезпеченню позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи.
Оскільки, ТОВ «Газорозподільні мережі України» є суб`єктом господарської діяльності, а забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій направлених на приєднання (підключення, врізку) до розподільчого газопроводу, який знаходиться в с. Вереси Житомирського району Житомирської області може негативно вплинути на господарську діяльність відповідача, оскільки така заборона порушує права та інтереси третіх осіб, з урахуванням того, що відповідач не має можливості вести господарську діяльність для виконання своїх господарських функцій, виконання вже укладених договорів з іншими клієнтами. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі №209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі №519/2-5034/11).
Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
У п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що право на суд є одним з аспектів доступу до правосуддя, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Колегія суддів звертає увагу, що заявником не вмотивовано чому незастосування заходів забезпечення позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується колегія суддів.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заява про забезпечення позову у цій справі не містить обґрунтовування підстав застосування заявленого позивачем заходу забезпечення позову, а також обставин, які свідчать про те, що неприйняття зазначених заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у майбутньому або позбавить позивача можливості ефективно захистити порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду, не надано належних й допустимих доказів на підтвердження таких обставин.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про забезпечення позову та підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 17 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Дата складення повного судового рішення 12 травня 2026 року.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді Борисюк Р. М.

Шевчук А. М.