П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/9647/25	
Головуючий в 1 інстанції: Величко А.В.
Дата і місце ухвалення: 10.02.2026 р., м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року у справі №400/9647/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстації з адміністративним позовом, в якому просила: 
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області у наданні їй пільг на оплату за користування комунальними послугами відповідно до пунктів 4, 5, 6 частини першої статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як учаснику війни, викладену у листі від 18.03.2025 року №1400-0310-8/21440; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити виплату їй з 01.01.2025 року соціальної пільги за користування комунальними послугами, передбаченої пунктами 4, 5, 6 частини першої статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував положення статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пункту 7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №389, а також постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2022 року №1041.
Апелянт вказує, що починаючи з 01 грудня 2022 року функції щодо призначення та виплати пільг передані органам Пенсійного фонду України, які здійснюють визначення права пільговиків на отримання пільг з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї. За результатами проведеного розрахунку встановлено, що середньомісячний дохід позивачки за попередні шість місяців становив 4521,26 грн на одну особу, що перевищувало величину доходу, яка у 2025 році давала право на податкову соціальну пільгу (4240 грн).
На думку апелянта, у зв`язку з перевищенням зазначеного критерію доходу позивач втратила право на отримання пільг на оплату житлово-комунальних послуг з 01 січня 2025 року, а тому дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати таких пільг були правомірними та відповідали вимогам чинного законодавства. 
У зв`язку із цим апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечувала проти її задоволення, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03 лютого 2005 року ОСОБА_1 надано статус учасника війни відповідно до статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Позивачку внесено до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які користуються пільгами згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
У 2024 році позивачка користувалася пільгами на оплату житлово-комунальних послуг, однак з 01 січня 2025 року їх виплату було припинено.
У зв`язку із цим позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про надання роз`яснень щодо причин припинення виплати пільг.
Листом від 18.03.2025 року №1400-0310-8/21440 відповідач повідомив позивачку про відмову у наданні пільг з підстав того, що середньомісячний дохід у розрахунку на одну особу становить 4521,26 грн та перевищує величину доходу, яка дає право на податкову соціальну пільгу. 
Не погодившись із такою відмовою, позивачка звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка має статус учасника війни та належить до кола осіб, яким пунктами 4, 5, 6 частини першої статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» гарантовано право на пільги, зокрема на 50-відсоткову знижку плати за користування житлом та комунальними послугами. Суд зазначив, що після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2018 року №12-р/2018 положення частини шостої статті 14 Закону №3551-XII, якими реалізацію зазначених пільг було поставлено в залежність від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї, втратили чинність та не підлягають застосуванню.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні позивачці пільг на оплату житлово-комунальних послуг з підстав перевищення величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, суперечить положенням Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та правовій позиції Конституційного Суду України. 
Врахувавши, що наявність у позивачки статусу учасника війни надає їй безумовне право на відповідні соціальні гарантії, суд визнав оскаржувану відмову протиправною та дійшов висновку про наявність підстав для поновлення виплати пільги з 01 січня 2025 року.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у випадках, передбачених законом.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України адміністративні суди під час розгляду спорів щодо рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень перевіряють, чи прийняті такі рішення та вчинені такі дії на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Правовідносини, які є предметом спору у даній справі, регулюються насамперед Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII), який є спеціальним законом у сфері соціального захисту ветеранів війни.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачка має статус учасника війни та включена до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги відповідно до Закону №3551-XII. До січня 2025 року вона користувалася пільгами на оплату житлово-комунальних послуг, передбаченими пунктами 4, 5, 6 частини першої статті 14 зазначеного Закону.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 14 Закону №3551-XII учасникам війни надається п`ятдесятивідсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами в межах середніх норм споживання, встановлених законодавством.
Таким чином, право позивачки на отримання пільг, передбачених пунктами 4, 5 частини першої статті 14 Закону №3551-ХІІ, безпосередньо випливає із закону та підлягає реалізації у порядку й обсязі, визначених цим Законом.
Як встановлено судом першої інстанції, листом від 18.03.2025 року №1400-0310-8/21440 відповідач повідомив позивачку про відсутність підстав для подальшого надання пільг, оскільки середньомісячний дохід у розрахунку на одну особу становив 4521,26 грн та перевищував величину доходу, яка дає право на податкову соціальну пільгу у 2025 році.
Саме на зазначену обставину посилається апелянт як на підставу правомірності оскаржуваної відмови, зазначаючи, що орган Пенсійного фонду України діяв відповідно до положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №389, та інших нормативно-правових актів, які регулюють механізм надання пільг.
Оцінюючи наведені доводи, колегія суддів виходить із того, що Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIII статтю 14 Закону №3551-XII було доповнено частиною шостою, відповідно до якої пільги учасникам війни надавалися за умови, якщо середньомісячний сукупний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу не перевищував величини доходу, яка давала право на податкову соціальну пільгу.
Разом з тим Рішенням Конституційного Суду України від 18 грудня 2018 року №12-р/2018 зазначені положення були визнані такими, що не відповідають Конституції України.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що встановлення залежності реалізації права на пільги ветеранами війни від матеріального становища членів їх сімей суперечить принципам соціальної держави та призводить до звуження змісту й обсягу соціальних гарантій, визначених законом.
Конституційний Суд України наголосив, що держава не може перекладати свій конституційний обов`язок щодо соціального захисту ветеранів війни на членів їх сімей та ставити реалізацію гарантованих законом прав у залежність від майнового стану інших осіб.
Відповідно до резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №12-р/2018 положення частини шостої статті 14 Закону №3551-XII втратили чинність через три місяці з дня ухвалення цього рішення, тобто з 19 березня 2019 року.
Таким чином, починаючи з 19 березня 2019 року Закон №3551-XII не містить положень, які б ставили право учасників війни на отримання пільг у залежність від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Отже, на момент виникнення спірних правовідносин право позивачки на отримання пільг, передбачених статтею 14 Закону №3551-XII, було безумовним та не залежало від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Будь-яке повторне встановлення такої умови підзаконними нормативно-правовими актами або законом про Державний бюджет України фактично призводить до відновлення правового регулювання, яке вже було визнано неконституційним.
Відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України або закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Отже, при вирішенні даного спору застосуванню підлягають безпосередньо положення Закону №3551-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 18.12.2018 №12-р/2018.
Посилання апелянта на Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» колегія суддів відхиляє, оскільки законом про Державний бюджет України не можуть змінюватися умови реалізації прав та соціальних гарантій, установлених спеціальним законом.
При цьому положення пункту 7 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" фактично запроваджують додаткову умову реалізації права на пільги, яка не передбачена статтею 14 Закону №3551-ХІІ. Таке правове регулювання не може мати пріоритет над положеннями спеціального закону, оскільки призводить до звуження змісту та обсягу соціальних гарантій, визначених законом.
При цьому колегія суддів враховує, що після втрати чинності частиною шостою статті 14 Закону №3551-XII внаслідок ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 18.12.2018 №12-р/2018 законодавець не вносив змін до зазначеної статті щодо повторного встановлення залежності права на пільги від середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин така умова законом не передбачалась.
Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 неодноразово наголошував, що законом про Державний бюджет України не можуть вноситися зміни до інших законів, зупинятися їх дія або встановлюватися інше правове регулювання суспільних відносин.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо застосування Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №389, оскільки Порядок №389 не може застосовуватись як самостійна підстава для обмеження права на пільги, гарантованого Законом №3551-ХІІ, оскільки підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати чи звужувати обсяг прав, установлених законом.
Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що з 01 грудня 2022 року функції щодо призначення та виплати пільг передані органам Пенсійного фонду України. Передача відповідних адміністративних повноважень не змінює змісту права на пільгу та не надає відповідачу повноважень визначати додаткові умови її отримання, не передбачені Законом №3551-XII.
Вирішальним у даному спорі є не питання того, який орган здійснює виплату пільг, а питання наявності чи відсутності у відповідача правових підстав для відмови в їх наданні. Таких підстав закон не містить.
Колегія суддів також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні від 11 лютого 2026 року у зразковій справі №440/11441/25 (Пз/990/15/25), відповідно до яких соціальні гарантії, встановлені спеціальним законом, не можуть бути обмежені шляхом запровадження критерію доходу законом про Державний бюджет України чи підзаконними нормативно-правовими актами. Хоча зазначена справа стосувалася правовідносин, урегульованих Законом України №203/98-ВР, наведений правовий підхід є релевантним і до спірних правовідносин у цій справі. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова відповідача у наданні позивачці пільг на оплату житлово-комунальних послуг з мотивів перевищення критерію доходу суперечить положенням Закону №3551-XII та Рішенню Конституційного Суду України від 18.12.2018 №12-р/2018.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідив наявні докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про протиправність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, викладеної у листі від 18.03.2025 року №1400-0310-8/21440.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтом норм матеріального права та не містять обставин, які б свідчили про неправильне встановлення судом фактичних обставин справи чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтом норм матеріального права та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та скасування рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року колегія суддів не вбачає.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року у справі №400/9647/25 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках та у строки, визначені статтею 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук