Справа № 463/146/26
Провадження № 2/463/884/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року    м.Львів

Личаківський районний суд м. Львова в складі: 

головуючого судді Яворського С.Й.
за участю секретаря с/з Станько Р.О.
позивача    ОСОБА_1 
представника позивача Сукмановської Н.С.
відповідача ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності,-

в с т а н о в и в :
позивачі в інтересах яких діє адвокат Сукмановська Н.С., звернулися в суд із заявою, відповідно до якої просять визначити за ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_2 ) по 1/5 (одній п`ятій) частки квартири АДРЕСА_1 , що є у спільній сумісній власності; визнати за позивачами ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_2 ) право спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 по 1/5 частці за кожним із позивачів.
Позов мотивують тим, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_3 від 29 березня 1996 року, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради згідно з розпорядженням №252-Л від 29.03.1996 року, зареєстрованого ЛМБТІ за р.№13953 від 09.04.1996 року, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 105,6 кв.м. приватизована на праві спільної сумісної власності на 5 (п`ятьох) осіб, а саме на позивача, ОСОБА_1 , її сина, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Після смерті матері позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , позивач успадкувала 1/5 частку квартири, що їй належала. Після смерті матері відповідача, ОСОБА_5 , він теж успадкував 1/5 частку квартири, що належала його матері. Позивач зазначає, що з відповідачем перебуває у конфліктних відносинах та має підстави переживати за своє життя та здоров`я, а тому бажає розпорядитися своєю часткою у квартирі, однак в повній мірі розпоряджатись своєю часткою квартири не може, зважаючи на те, що у свідоцтві про право власності на квартиру немає чітко визначених часток кожного співвласника. Враховуючи що відповідач на контакт не йде та категорично відмовляється вирішити дане питання в позасудовому порядку, укладенням нотаріально посвідченого договору про визначення часток, таким чином позивачі, вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. 
Позовна заява поступила до суду 08.01.2026 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.01.2026 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали суду.
20 січня 2026 року представником позивачів - адвокатом Сукмановською Н.С. через систему «Електронний Суд» подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 13.01.2026 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. 
Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів - адвокат Сукмановська Н.С. в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили такий задовольнити з підстав, викладених в позові. Водночас 20.05.2026 року відповідач подала суду заяву про розподіл судових витрат, згідно якої просить стягнути з відповідача на користь позивачів понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 500,0 гривень.
Відповідач у судовому засіданні відносно задоволення позову не заперечив, однак не погодився із зазначеною сумою судових витрат, вважає такі безпідставними та необгрунтованими.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_4 від 29.03.1996 року виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів. 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй на момент смерті майно у зв`язку із чим було заведено Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області спадкову справу №336 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж.С. від 22.01.2016 року, встановлено, що 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з чотирьох кімнат, житловою площею 72,5 кв.м. та кухні, загальна площа квартири становить 105,6 кв.м., до якої відноситься комора в підвалі 17,3 кв.м., яка належала спадкодавцю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 , виданого 29.03.1996 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, зареєстрованої у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації 09.04.1996 року, належить спадкоємцю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Бродівської державної нотаріальної контори Львівської області від 16.09.2021 року, встановлено, що 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з чотирьох житлових кімнат та кухні, загальна площа квартири становить 105,6 кв.м., житлова площа 72,5 кв.м., підвал площею 17,3 кв.м., яка належала спадкодавцю ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 , виданого 29.03.1996 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження №215 від 29.03.1996 року №252-Л та зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу за №13953 09.04.1996 року, належить спадкоємцю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач обґрунтовувала мотивованість та підставність подачі такого тим, що з відповідачем перебуває у конфліктних відносинах та має підстави переживати за своє життя та здоров`я, а тому бажає розпорядитися своєю часткою у квартирі, однак в повній мірі розпоряджатись своєю часткою квартири не може, зважаючи на те, що у свідоцтві про право власності на квартиру немає чітко визначених часток кожного співвласника. Враховуючи що відповідач на контакт не йде та категорично відмовляється вирішити дане питання в позасудовому порядку, укладенням нотаріально посвідченого договору про визначення часток, таким чином позивачі, вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. 
Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Згідно із ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності . У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду
Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно роз`яснень, наданих Пленумом ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.3.4 Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст.357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.
У зв`язку з невизначеністю частки позивачів по справі у спільній сумісній власності, позивачі позбавлені можливості реалізувати своє право на розпорядження такою.
Так як позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 разом з відповідачем ОСОБА_2 та померлими  ОСОБА_6 та ОСОБА_5 приватизували вищевказану квартиру, однаково володіли та користувались житлом, між ними не було укладено ніяких угод відносно власності на квартиру, оскільки про протилежне суд не повідомляли, а тому їхні частки як співвласників у спільній сумісній власності на квартиру є рівними.
Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що частка  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 становить по 1/5 частки.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №469113193 від 20.03.2026 року позивачу ОСОБА_1 належить 1/5 частка квартири АДРЕСА_1  на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 2-61, виданого 22.01.2016 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №469113193 від 20.03.2026 року відповідачу ОСОБА_2 належить 1/5 частка квартири АДРЕСА_1  на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 1089, виданого 16.09.2021 року державним нотаріусом Бродівської державної державної нотаріальної контори Парфенюком О.В.
Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, окрім випадків, встановлених цим Кодексу.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Частинами першою, третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Положеннями статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, сторони не позбавлені права звернутись один до одного з позовами про виділ частки із майна.
Отже, визнання права на частку в праві спільної сумісної власності є зміною правового режиму спільної власності, а не способом його виділу в натурі. Тому визнання права на частку в праві спільної власності допускається як виняток, коли неможливо провести реальний виділ спільного майна, у тому числі неподільного.
Слід зазначити, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.
Беручи до уваги зазначені вище обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, слід визнати, що позивачі не мають іншої можливості як звернутися до суду з позовом про визначення розміру часток в праві спільної сумісної власності, оскільки договір щодо визначення часток у добровільному порядку сторони не укладали та можуть укласти.
За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див.: mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс18).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, провадження № 11-416заі20).
Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
Тобто, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
За змістом статей 355, 368-372 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснив, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Враховуючи вищенаведене, варто зазначити що позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 слід задовольнити, визначити що частка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становить по 1/5 частки.
У відповідності до положень ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивачами при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір на загальну суму 2 662,40 гривень (дві вимоги немайнового характеру – 2*1331,20 гривень) та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 500,0 гривень.
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
На підтвердження понесення витрат на правову допомогу, адвокатом долучено договір про надання правової допомоги та здійснення представництва від 19.12.2026, розрахунок витрат на правову допомогу, додаток №1 доДоговору, акти виконаних робіт від 02.02.2026, від 17.03.2026, 16.04.2026, квитанції №1,2 від 19.12.2025, №3 від 17.03.2026, №4 від 16.04.2026, від 20.05.2026. 
Щодо розподілу витрат слід зазначити наступне.
Судом під час судового розгляду ставилось питання щодо наявності в даному випадку предмету спору та можливості вирішення майнових прав в позасудовому порядку, оскільки в судовому засіданні відповідач не заперечуав щодо вирішення майнових прав в позасудовому порядку (укладенням у нотаріуса договору щодо визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру). З метою укладення даного договору та посвідчення токого нотаріусом, судом оголошувалась перерва в судовому засіданні. Однак, в наступному судовому засіданні, представник позивачів - адвокат Сукмановська Н.С. зазначила, що після консультацій з нотаріусом, нотаріус вказала, що при укладенні та посвідченні договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності, є необхідність у присутності всіх співласників даної квартири. Однак, адвокат не може забезпечити присутність позивача ОСОБА_3 , оскільки такий проходить військову службу у військовй частині під час воєнного стану і не відомо коли його відпустять, тому можливість вирішити дане питання в позасудовому порядку відсутня. 
З наведеної обставини, слід зробити висновок, що спір виник не з вини відповідача, а з вини позивача, а саме неможливість вирішити власні майнові зміни, через відсутність позивача ОСОБА_3 , у звязку проходженням віськової служби та необхідності обов`язкової явки останнього до нотаріуса. При цьому, стороною позивача не надано доказів щодо ухилення відповідача щодо досудового вирішенняданого спору.
Відповідно до ч.9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Враховуючи вищенаведене те що спір виник внаслідок неправильних дій сторони позивача, застосовуючи в даному випадку принцип справедливості, суд приходить до висновку, що понесені судові витрати позивачем слід покласти на позивача та не покладати на відповідача. 
Керуючись ст.ст.10,12,13,76-80,259,263,264,273,280-282,354,355 ЦПК України, ст.ст. 15,16,355,368,370 ЦК України, суд,- 

ухвалив:
Позов  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення розміру часток у приватній спільній сумісної власності – задовольнити.
Визначити, що частка ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становить 1/5.
Визначити, що частка ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становить 1/5.
На рішення суду відповідачем може бути подано до Личаківського районного суду м.Львова письмову заяву про перегляд заочного рішення в порядок і строки, передбачені ст.284 ЦПК України.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .
Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 .

Суддя С.Й. Яворський