ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Р І Ш Е Н Н Я

17 червня 2026 року 	 	Справа № 926/3353/25	

За позовом Окружної прокуратури міста Чернівці в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Чернівецької міської ради (1) та Чернівецької міської ради (2)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія"

про визнання додаткових угод до договору недійсними та стягнення в сумі 233907,45 грн

Суддя Тинок О.С.
Секретар судових засідань Марущак Л.В.

Представники:
від органу прокуратури – Коцюба Т.С.,
від позивача-1 – не з`явився,
від позивача-2 – не з`явився,
від відповідача – не з`явився.

ВСТАНОВИВ:
Окружна прокуратура міста Чернівці, діючи в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Чернівецької міської ради та Чернівецької міської ради звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" про визнання недійсними додаткових угод до договору від 18.01.2021 № 6534-юр про постачання електричної енергії споживачу: від 31.03.2021 № 2/6626-юр, від 09.04.2021№ 3/6634-юр, від 04.08.2021 № 4/6717-юр, від 20.08.2021 № 5/6736-юр, від 27.08.2021 № 6/6740-юр, від 31.08.2021 № 7/6741-юр, від 27.10.2021 № 8/6778-юр, від 05.11.2021 № 9/6788-юр, від 10.11.2021 № 10/6792-юр та стягнення в сумі 233907,45 грн.
Позов обґрунтований тим, що за результатами закупівлі, 18 січня 2021 року, між позивачем-1 та відповідачем було укладено Договір № 6534-юр про постачання електричної енергії споживачу. Однак, у подальшому, внаслідок укладання із порушенням частиною 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» спірних додаткових угод відповідачем безпідставно одержано бюджетні кошти у сумі 233907,17 грн. Підсумкове безпідставне збільшення ціни за одиницю товару, з врахуванням всіх додаткових угод склало 122 %, коли нормою закону передбачено можливість загального збільшення ціни, яка не перевищуватиме 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Згідно із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 жовтня 2025 року справу №926/3353/25 передано на розгляд судді Тинок О.С.
Ухвалою суду від 09 жовтня 2025 року позовну заяву Чернівецької окружної прокуратури діючої в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Чернівецької міської ради та Чернівецької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" про визнання додаткових угод до договору недійсними та стягнення в сумі 233907,45 грн, яка надійшла до Господарського суду Чернівецької області 06 жовтня 2025 року за вх.№3353 - залишено без руху.
13 жовтня 2025 року перший заступник керівника Окружної прокуратури міста Чернівці подав до суду заяву про усунення недоліків (вх. №3450).
Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 29 жовтня 2025 року. 
27 жовтня 2025 року представник Чернівецької міської ради та Виконавчого комітету Чернівецької міської ради через підсистему "Електронний суд" направив до суду письмові пояснення (вх.4377).
Позивачі вказували, що ціна спірного договору при його укладенні становила 906527 грн за 477120 кВт/год. Сторонами до основного договору було укладено 9 додаткових угод, якими внесено зміни до істотних його умов, внаслідок чого ціну електроенергії збільшено з 1,89999 грн за 1 кВ/год до 4,22692 грн за 1 кВт/год з ПДВ, при цьому зменшивши обсяги закупівлі.
У зв`язку із тим, що постачальник постійно попереджав споживача, що у разі не підписання чи надання письмової заяви про незгоду/неприйняття змін, договір буде розірвано відповідно до Правил роздрібного ринку, а постачання електричної енергії буде здійснюватися Постачальником «Останньої надії», у виконавчого комітету Чернівецької міської ради була крайня необхідність у підписанні додаткових угод до договору, оскільки ціна електричної енергії у постачальника «Останньої надії» значно перевищувала ціну електричної енергії за договором з урахуванням підписаних додаткових угод.
Проаналізувавши правові підстави позову прокурора, практику Верховного суду з вказаних правовідносин, позивачі вважають що є достатні підстави для задоволення позову.
Розгляд справи просили проводити без участі представника.
27 жовтня 2025 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направила до суду відзив на позовну заяву (вх. №4374), в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідач вказує, що на згідно з роз`яснень Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю» від 07 квітня 2015 року №3302-05/11398-07, у залежності від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін. 
Керуючись вищевикладеним, з метою приведення ціни на електричну енергію, зазначеної в договорі, до ринкової, відповідачем на адресу позивача були направлені листи з належним підтвердженням наявності факту коливання середньозваженої ціни на ринку електричної енергії та додаткові угоди. Окрім того, повідомлення, які направлялись споживачу, містили нагадування, що у разі надання споживачем письмової заяви про незгоду/неприйняття змін, договір на постачання електричної енергії буде розірвано та у порядку визначеному Правилами, постачання електричної енергії на об`єкти споживача буде здійснюватися постачальником «останньої надії»». Окрім того, у вказаних повідомленнях позивачу було повідомлено, що постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» призведе до суттєвих фінансових витрат. Так, відповідач вказує, що споживач додаткові договори підписував і жодного разу не заявив про свою відмову від договору у зв`язку зі зміною ціни.
Відповідач вважає, що вимоги про визнання недійсними додаткових угод із застосуванням односторонньої реституції у вигляді стягнення 233907,45 грн є безпідставними та суперечать вимогам чинного законодавства, тому просив застосувати наслідки їх недійсності, оскільки, двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.
Також, відповідач зазначав, що матеріали справи № 926/3353/25 не містять жодного доказу того, що відповідач передав позивачу меншу кількість електричної енергії, або сплату позивачем вартості електричної енергії, яка йому не була поставлена. Отже, у позивача відсутні правові підстави як для вимагання передання кількості нібито недопоставленого товару, так і для вимагання сплати грошових коштів за нього.
Одночасно, 27 жовтня 2025 року представник відповідача через підсистему "Електронний суд" направила до суду клопотання (вх.№3600) про зупинення провадження у справі №926/3353/25 до завершення розгляду справи №920/19/24 Великою Палатою Верховного суду.
Ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року зупинено провадження у справі № 926/3353/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 920/19/24. Постановлено після перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 920/19/24 учасникам справи у п`ятиденний строк повідомити суд про результат їх розгляду.
06 лютого 2026 року прокурор через підсистему “Електронний суд” направила до суду клопотання про поновлення провадження у справі (вх. №507), у зв`язку з тим, що Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі №920/19/24.
Ухвалою суду від 09 лютого 2026 року постановлено: поновити провадження у справі з 04 березня 2026 року; підготовче засідання призначити на 04 березня 2026 року.
04 березня 2026 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направила до суду письмові пояснення (вх. №1015).
Відповідач вказав, що розрахунок позивача є арифметично хибним, не відповідає умовам договору та усталеній судовій практиці і не може бути покладений судом в основу вирішення спору, оскільки при його здійсненні не враховано актуальні правові висновки Верховного Суду, а також те, що вартість електричної енергії за відповідні періоди підлягала обчисленню за договірними цінами, зокрема 2,05470 грн за 1 кВт·год з ПДВ, адже додаткова угода № 2 від 31 березня 2021 року була укладена без збільшення загальної вартості основного договору не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку із зміною тарифу на розподіл та передачу такого товару на ринку. 
Далі відповідач вказує, що стягнення з відповідача коштів як наслідок визнання додаткових угод недійсними нічим іншим як санкційним стягненням по відношенню до контрагента. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.
Крім того, відповідач, зазначаючи вартість електричної енергії на ринку «на добу наперед» (РДН) у спірні періоди, зазначив, що здійснював постачання електричної енергії за ціною, нижчою за актуальну ринкову, що фактично виключає можливість отримання ним будь-якої необґрунтованої вигоди. Більше того, за таких умов постачання електричної енергії здійснювалося з мінімальним прибутком або навіть зі збитком, тобто відповідач ніс фінансові втрати, забезпечуючи безперебійне електропостачання споживача.
У судовому засіданні 04 березня 2026 року оголошено перерву до 16 березня 2026 року.
05 березня 2026 року представник позивача через підсистему “Електронний суд” направив до суду заяву про вступ у справу як представника (вх. №1041), яку суд задовольнив.
10 березня 2026 року прокурор через підсистему “Електронний суд” направила до суду письмові пояснення (вх. №1088).
Прокурор вказував, що відповідно до даних, які розміщені за посиланням https://www.oree.com.ua/ опублікованих на вебсайті ДП «Оператор ринку» з моменту подання тендерної пропозиції товариства, укладення договору про закупівлю до укладення вищевказаних додаткових угод відсутнє значне коливання середньозважених цін на електричну енергію на РДН ОЕС України у бік збільшення навпаки відбулось коливання у бік зменшення.
У матеріалах справи відсутні будь-які листи відповідача із зазначенням обставин неможливості виконання відповідачем договору по запропонованій на процедурі закупівлі ціні та з наведенням причин, через які виконання договору за існуючою ціною є для відповідача вочевидь невигідним, а саме підвищення ціни було непрогнозованим для відповідача станом на час укладення договору.
На період проведення аукціону та укладення договору ціни на електроенергію на вищевказаних ринках були значно вище ніж запропоновано відповідачем на торгах, що свідчить про недобросовісність його дій під час аукціону.
Крім цього, прокурором правомірно визначено ціну позу, оскільки у пункті 6 Додаткової угоди №2/6626-юр від 31 березня 2021 року визначено, що остання поширює свою дію з 01 березня 2021 року, при цьому застосування збільшення ціни на вже поставлений товар не допускається.
Посилаючись на норми законодавства та умови договору вказує, що постачальник електричної енергії повинен повідомити споживача про всі зміни до умов договору не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування. Однак, в даному випадку, повідомлення товариством направлено в порушення вказаного 20 денного терміну, а зміна ціни застосовувалась до укладення додаткової угоди. Отже, при укладанні додаткової угоди було порушено приписи вищезазначених норм нормативно-правових актів, щодо завчасного повідомлення (за 20 днів) про зміни істотних умов договору.
Оскільки відповідач не здійснив поставку товару на відповідну суму, то відсутні передумови для застосування двосторонньої реституції відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України.
Ухвалою суду від 16 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 квітня 2026 року.
Водночас, судове засідання 01 квітня 2026 року не відбулося, у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги по всій території Чернівецької області (з 11 години 49 хвилин по 14 годину 56 хвилин).
Ухвалою суду від 01 квітня 2026 року призначено розгляд справи по суті на 20 квітня 2026 року.
У судовому засіданні 20 квітня 2026 року оголошено перерву до 13 травня 2026 року. 
Однак судове засідання 13 травня 2026 року не відбулося, у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги по всій території Чернівецької області (з 11 години 57 хвилин по 17 годину 58 хвилин).
Ухвалою суду від 14 травня 2026 року призначено розгляд справи по суті на 01 червня 2026 року.
Ухвалою суду від 01 червня 2026 року відкладено розгляд справи по суті в межах розумного строку на 08 червня 2026 року.
Прокурор та представники позивачів у судовому засіданні 08 червня 2026 року підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні 08 червня 2026 року просив суд у задоволені позову відмовити.
У судовому засіданні 08 червня 2026 року судом було відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 17 червня 2026 року.
Представники позивачів та відповідача явку належних представників у судове засідання 17 червня 2026 року не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
У судовому засіданні 17 червня 2026 року судом проголошено скорочене рішення.
Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Розглянувши подані учасниками справи матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
У матеріалах справи міститься перший варіант тендерної пропозиції відповідача адресованої листом вих. №8637 від 29 грудня 2020 року Тендерному комітету Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, у якому було вказано, що електрична енергія в кількості 477120 кВт буде вартувати 1097376,00 грн, тобто 2,30 грн за 1 кВт.
У подальшому, 05 січня 2021 року відповідач направив Тендерному комітету Виконавчого комітету Чернівецької міської ради лист вих. №116 з тендерною пропозицією, у якому вказано, що електрична енергія в кількості 477120 кВт буде вартувати 906527,00 грн, тобто 1,89999 грн за 1 кВт.
За результатами проведеної процедури закупівлі (ідентифікаційний номер UA-2021-12-14-001969-с) переможцем визнано Товариство з обмеженою відповідальністю “Чернівецька обласна енергопостачальна компанія” з ціновою пропозицією 906527,00 грн за 477120 кВт. Інші учасники запропонували ціну за 477120 кВт у розмірі 906528,00 грн та 999999,00 грн.
Так, 18 січня 2021 року між Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради (далі - споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" (далі - постачальник) укладено договір №6534-юр про постачання електричної енергії споживачу (далі - договір).
Згідно з пунктом 2.1. Договору на умовах цього Договору та за результатами проведеної процедури закупівлі постачальник продає товар: електрична енергія згідно коду ДК 021:2015: 09310000-5 – Електрична енергія, споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Відповідно до пункту 2.4. Договору обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від потреб і реального фінансування видатків споживача.
Постачальник за цим договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору (пункт 3.4. Договору). 
Згідно з пунктом 4.2. Договору постачальник зобов`язується забезпечити комерційну якість послуг, які надаються споживачу за цим договором, що передбачає вчасне та повне інформування споживача про умови постачання електричної енергії, ціни на електричну енергію та вартість послуг, що надаються, надання роз`яснень положень актів чинного законодавства, якими регулюються відносини сторін, ведення точних та прозорих розрахунків із споживачем, а також можливість вирішення спірних питань шляхом досудового врегулювання.
Загальна вартість цього договору становить 906527,00 грн у т.ч. ПДВ - 151087,83 грн. Ціну договору вказано з урахуванням кошторисних призначень на 2021 рік в сумі 603287,00 грн у т.ч. ПДВ 100547,83 грн, за рахунок відшкодувань, спожитих орендарями 303240,00 грн у т.ч. ПДВ 50540,00 грн. Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору (пункт 5.1. Договору).
Відповідно до пунктів 5.3.-5.5. Договору спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника. Для одного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни електричної енергії. Зміна ціни за одиницю товару (електричної енергії) може відбуватися відповідно до умов ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Згідно з пунктом 5.12. Договору Оплата спожитої електричної енергії здійснюється споживачем у відповідності до комерційної пропозиції, яка є додатком 2 до договору
Споживач має право, зокрема: отримувати електричну енергію на умовах, зазначених у цьому договорі; купувати електричну енергію із забезпеченням рівня якості комерційних послуг, відповідно вимог діючих стандартів якості надання послуг, затверджених Регулятором, а також на отримання компенсації за порушення таких вимог, розмір якої визначено в комерційній пропозиції; отримувати відшкодування збитків від постачальника, понесених у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням постачальником своїх зобов`язань перед споживачем, відповідно до умов цього договору та чинного законодавства (підпункти 1,3,12 пункту 6.1 Договору).
Споживач зобов`язаний, зокрема: забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору (підпункт 1, пункту 6.2 Договору).
Постачальник має право, зокрема: отримувати від споживача плату за поставлену електричну енергію (підпункт 1 пункту 7.1. Договору).
Постачальник зобов`язаний, зокрема: нараховувати і виставляти рахунки споживачу за поставлену електричну енергію відповідно до вимог та у порядку, передбачених ПРРЕЕ та цим договором; надавати споживачу інформацію про його права та обов`язки, ціни на електричну енергію, порядок оплати за спожиту електричну енергію, порядок зміни діючого постачальника та іншу інформацію, що вимагається цим договором та чинним законодавством, а також інформацію про ефективне споживання електричної енергії; публікувати на офіційному веб-сайті (і в засобах масової інформації в передбачений законодавством випадках) детальну інформацію про зміну ціни електричної енергії за 20 днів до ведення її в дію; відшкодовувати збитки, понесені споживачем у випадку невиконання або неналежного виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором (підпункти 2,4,5,11 пункту 7.2. Договору).
Положеннями пункту 9.1 Договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством.
Цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання електричної енергії до 31.12.2021 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 13.1 Договору).
Відповідно до пункту 13.2. Договору крім випадків, передбачених договором та чинним законодавством, цей договір припиняється у разі: закінчення строку, призупинення дії ліцензії з провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії постачальником або її анулювання; банкрутства або припинення господарської діяльності постачальником; зміни власника об`єкта споживача, зміни електропостачальника.
Згідно з підпунктом 2 пункту 13.6. Договору відповідно до ч.5 ст. 41 ЗУ «Про публічні закупівлі», істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім зазначених випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Договір №6534-юр про постачання електричної енергії споживачу від 18 січня 2021 року підписаний та скріплений печатками уповноважених осіб сторін договору.
Згідно з комерційною пропозицією (Додаток 2 до Договору) ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи): 1,89999 грн/кВт*год. Обсяги постачання електричної енергії споживачу на 2021рік (тис. кВт*год) – 477,12.
У подальшому, керуючись пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” сторонами укладено 9 додаткових угод до Договору, згідно з якими було збільшено ціну на поставлену електричну енергію з одночасним зменшенням обсягу постачання електричної енергії, а саме:
- додатковою угодою від 31 березня 2021 року № 2/6626-юр до Договору №6524 від 18 січня 2021 року сторони домовились викласти пункти 1,3 комерційної пропозиції у редакції: «Ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи): 2,0547 грн/кВт*год», «Обсяги постачання електричної енергії споживачу на 2021 рік (тис. кВт*год) – 441196,77». При цьому у пункті 6 передбачили, що додаткова угода згідно ч. 3 статті 631 Цивільного кодексу України, поширює свою дію на відносини сторін, що склалися з 01 березня 2021 року. Так, з 01 березня 2021 року збільшено ціну за одиницю товару з 1,89999 грн до 2,0547 грн за 1 кВт/год, тобто на 8,1 % порівняно з ціною у основному договорі та одночасно зменшили обсяг закупівлі на 35923,23 кВт.;
- додатковою угодою від 09 квітня 2021 року № 3/6634-юр до Договору №6524 від 18 січня 2021 року сторони домовились викласти пункти 1,3 комерційної пропозиції у редакції: «Ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи): 2,2249 грн/кВт*год», «Обсяги постачання електричної енергії споживачу на 2021 рік (тис. кВт*год) – 407,446». Так, з 09 квітня 2021 року збільшено ціну за одиницю товару з 1,89999 до 2,2249 грн за 1 кВт/год, тобто на 17,1 % порівняно з ціною у основному договорі та одночасно зменшили обсяг закупівлі ще на 33750,77 кВт.;
- додатковою угодою від 04 серпня 2021 року № 4/6717-юр до Договору №6524 від 18 січня 2021 року сторони домовились викласти пункти 1,3 комерційної пропозиції у редакції: «Ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи): 2,38731 грн/кВт*год», «Обсяги постачання електричної енергії споживачу на 2021 рік (тис. кВт*год) – 379727,39». Так, з 04 серпня 2021 року збільшено ціну за одиницю товару з 1,89999 до 2,38731 за 1 кВт/год, тобто на 25,6% порівняно з ціною у основному договорі та одночасно зменшили обсяг закупівлі ще на 27718,61 кВт.;
- додатковою угодою від 20 серпня 2021 року № 5/6736-юр до Договору №6524 від 18 січня 2021 року сторони домовились викласти пункти 1,3 комерційної пропозиції у редакції: «Ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи): 2,62580 грн/кВт*год», «Обсяги постачання електричної енергії споживачу на 2021 рік (тис. кВт*год) – 379727,39». Так, з 20 серпня 2021 року збільшено ціну за одиницю товару з 1,89999 до 2,62580 за 1 кВт/год, тобто на 38,2% порівняно з ціною у основному договорі без зміни обсягу закупівлі;
- додатковою угодою від 27 серпня 2021 року № 6/6740-юр до Договору №6524 від 18 січня 2021 року сторони домовились викласти пункти 1,3 комерційної пропозиції у редакції: «Ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи): 2,88811 грн/кВт*год», «Обсяги постачання електричної енергії споживачу на 2021 рік (тис. кВт*год) – 379727,39». Так, з 27 серпня 2021 року збільшено ціну за одиницю товару з 1,89999 до 2,88811 за 1 кВт/год, тобто на 52% порівняно з ціною у основному договорі без зміни обсягу закупівлі;
- додатковою угодою від 31 серпня 2021 року №7/6741-юр до Договору №6524 від 18 січня 2021 року сторони домовились викласти пункти 1,3 комерційної пропозиції у редакції: «Ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи): 3,17663 грн/кВт*год», «Обсяги постачання електричної енергії споживачу на 2021 рік (тис. кВт*год) – 379727,39». Так, з 31 серпня 2021 року збільшено ціну за одиницю товару з 1,89999 до 3,17663 за 1 кВт/год, тобто на 67,2% порівняно з ціною у основному договорі без зміни обсягу закупівлі;
- додатковою угодою від 27 жовтня 2021 року №8/6778-юр до Договору №6524 від 18 січня 2021 року сторони у пунктах 2,3 домовилися, що ціна за 1 кВт/год становить 3,49397 грн з ПДВ та обсяг закупівлі на 2021 рік становить 360609 кВт/год. При цьому у пункті 6 передбачили, що додаткова угода набирає чинності та поширює свою дію на відносини, що виникли з 01 листопада 2021 року. Так, з 01 листопада 2021 року збільшено ціну за одиницю товару з 1,89999 до 3,49397 грн за 1 кВт/год, тобто на 83,9% порівняно з ціною у основному Договорі та одночасно зменшили обсяг закупівлі ще на 19118,39 кВт.;
- додатковою угодою від 05 листопада 2021 року №9/6788-юр до Договору №6524 від 18 січня 2021 року сторони у пунктах 2,3 домовилися, що ціна за 1 кВт/год становить 3,84301 грн з ПДВ та обсяг закупівлі на 2021 рік становить 357159 кВт/год. Так, з 05 листопада 2021 року збільшено ціну за одиницю товару з 1,89999 до 3,84301 грн за 1 кВт/год, тобто на 102,1% порівняно з ціною у основному Договорі та одночасно зменшили обсяг закупівлі ще на 3450,00 кВт.;
- додатковою угодою від 10 листопада 2021 року №10/6792-юр до Договору №6524 від 18 січня 2021 року сторони у пунктах 2,3 домовилися, що ціна за 1 кВт/год становить 4,22692 грн з ПДВ та обсяг закупівлі на 2021 рік становить 354272 кВт/год. Так, з 05 листопада 2021 року збільшено ціну за одиницю товару з 1,89999 до 4,22692 грн за 1 кВт/год, тобто на 122,4% порівняно з ціною у основному Договорі та одночасно зменшили обсяг закупівлі ще на 2887 кВт..
Загалом, внаслідок укладених додаткових угод ціна електричної енергії за 1 кВт зросла на 122,4% у порівнянні з визначенню сторонами у основному договорі та запропонованою у тендерній пропозиції за наслідком якої відповідача було визнано переможцем закупівлі. Також, було зменшено обсяги закупівлі з 477120 кВт затребуваних на початку закупівлі до 354272 кВт, тобто на 122848 кВт менше.
Додаткові угоди від 27 жовтня 2021 року №8/6778-юр, 05 листопада 2021 року №9/6788-юр та 10 листопада 2021 року №10/6792-юр змінювали ціну електричної енергії без внесення змін до комерційної пропозиції додатку 2 до Договору №6524 від 18 січня 2021 року.
Одночасно, з матеріалів справи вбачається, що ініціювання постачальником підняття ціни за електричну енергію відбувалось і повідомлення про це споживача менше аніж за обумовлені основним договором строки (за 20 днів), а саме щодо додаткових угод від 09 квітня 2021 року № 3/6634-юр, 04 серпня 2021 року № 4/6717-юр та 20 серпня 2021 року № 5/6736-юр.
Значне підвищеннями ціни електричної енергії призвело до зменшення обсягу затребуваної споживачем електричної енергії на яку останній розраховував. При цьому споживач станом на кінець листопада 2021 року перерахував постачальнику обумовлену загальну вартість за Договором №6524 від 18 січня 2021 року у сумі 906527,00 грн. 
Органом прокуратури було долучено до матеріалів справи, укладений 30 листопада 2021 року між Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" Договір №6820-юр про закупівлю електричної енергії на 2021 календарний рік згідно з умовами якого споживач додатково придбав 1533,68 кВт за ціною – 4,226916 з ПДВ.
У матеріалах справи міститься довідки Чернівецької торгово-промислової палати: № 356/1 від 17 березня 2021 року (середньозважена ціна електричної енергії станом на 18 березня 2021 року без ПДВ – 1644,72 грн (з ПДВ – 1973,66 грн), №274/4 від 03 березня 2021 року (середньозважена ціна електричної енергії станом за 20 днів лютого 2021 року без ПДВ – 1659,96 грн (з ПДВ – 1991,95 грн), №274/3 від 03 березня 2021 року (середньозважена ціна електричної енергії станом за 20 днів січня 2021 року без ПДВ – 1369,37 грн (з ПДВ – 1643,24 грн), №407/1 від 01 квітня 2021 року (середньозважена ціна електричної енергії станом на 20 березня 2021 року без ПДВ – 1381,81 грн (з ПДВ – 1658,17 грн), №407/2 від 01 квітня 2021 року (середньозважена ціна електричної енергії станом на 22 березня 2021 року без ПДВ – 1621,18 грн (з ПДВ – 1945,42 грн), №927/1 від 02 серпня 2021 року (середньозважена ціна електричної енергії станом на 30 липня 2021 року – 1727,23 без ПДВ і за 23 липня 2021 року – 1541,32 без ПДВ), №927/2 від 02 серпня 2021 року середньозважена ціна електричної енергії станом на 30 липня 2021 року – 1727,23 без ПДВ і за 01 серпня 2021 року – 2119,14 без ПДВ), №927/3 від 02 серпня 2021 року середньозважена ціна електричної енергії станом на 02 серпня 2021 року – 2578,52 без ПДВ і за 01 серпня 2021 року – 2119,14 без ПДВ), №1235 від 08 жовтня 2021 року середньозважена ціна електричної енергії за 8 днів жовтня 2021 року – 2585,21 грн без ПДВ і за вересень 2021 року – 2230,78 без ПДВ, №1304 від 20 жовтня 2021 року середньозважена ціна електричної енергії за 20 днів жовтня 2021 року – 2714,10 грн без ПДВ і за вересень 2021 року – 2230,78 без ПДВ, №1436 від 09 листопада 2021 року середньозважена ціна електричної енергії за жовтень 2021 року – 2793,44 грн без ПДВ і за вересень 2021 року – 2230,78 без ПДВ.
При цьому у матеріалах справи відсутні цінові довідки які відображають коливання ціни з моменту укладення попередньої додаткової угоди від 04 серпня 2021 року № 4/6717-юр до моменту укладення додаткових угод від 20 серпня 2021 року № 5/6736-юр, від 27 серпня 2021 року № 6/6740-юр та від 31 серпня 2021 року № 7/6741-юр відповідно по кожній.
02 вересня 2025 року Управління державної казначейської служби України у м. Чернівці Чернівецької області направила Окружній прокуратурі міста Чернівці лист-відповідь №02-12-06/854 у якому повідомила про реєстрацію бюджетних зобов`язань та оплати видатків за договором №6534-юр від 18.01.2021 року (UA-2020-12-14-001969-с), укладеного між Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» складає 906527,00 грн, з них: за рахунок коштів загального фонду бюджету Чернівецької міської територіальної громади - 905009,00 грн, за рахунок інших коштів спеціального фонду бюджету Чернівецької міської територіальної громади - 1518,00 грн.
Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
До способів захисту цивільних прав та інтересів належить визнання правочину недійсним (статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України у чинній редакції на момент виникнення правовідносин).
У даній справі заявлено вимогу про визнання недійсними додаткових угод до договору № 6534-юр про постачання електричної енергії споживачу від 18 січня 2021 року на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, як таких, що укладені з порушенням вимог п.2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17).
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Як встановлено судом, позивачем-1 за результатами проведеної процедури закупівлі електричної енергії відповідно до вимог Закону України “Про публічні закупівлі” було укладено з переможцем Товариством з обмеженою відповідальністю “Чернівецька обласна енергопостачальна компанія” Договір №6534 про постачання електричної енергії споживачу від 18 січня 2021 року в обсязі 477120 кВт/год з терміном поставки товарів з 18 січня 2021 року до 31 грудня 2021 року, ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи) – 1,89999 грн за 1 кВт.год. Отже, вбачається, що сторони у договорі обумовили усі істотні умови.
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про публічні закупівлі” договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України (у чинній редакції на момент виникнення правовідносин) з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частини 1 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”).
Згідно з пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Аналіз змісту спірних додаткових угод свідчить про те, що сторони укладали їх з метою зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10% з обґрунтуванням коливання ціни такого товару на ринку, при цьому не збільшуючи суму закупівлі визначену в договорі, тобто, правовою підставою для їх укладення були норми пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
За приписами пункту 8 частини 2 статті 22 Закону України “Про публічні закупівлі” тендерна документація має містити проект договору про закупівлю з обов`язковим зазначенням порядку змін його умов.
Частиною 4 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України “Про публічні закупівлі” не містить виключень з цього правила.
Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, що входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником; ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.
Отже, відповідачем ініційовано порушення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” прохаючи затвердити нову ціну понад дозволений ліміт визначений відповідним положенням законодавства.
Водночас, відповідач попереджав позивача-1, що у разі не підписання додаткової угоди останньому постачання електричної енергії буде здійснюватися постачальником «останньої надії». Вартість за 1 кВт майже вдвічі-тричі вище аніж обумовлені додатковими угодами.
Необхідність укладення оспорюваних додаткових угод №№2-4 до договору обґрунтовано відповідачем коливанням ціни електричної енергії на ринку, на підтвердження якого (коливання) відповідачем було надано довідки Чернівецької торгово-промислової палати.
Однак, вказані довідки не містять усіх періодів, що охоплюється внесеними змінами до основного правочину, а лише вибірково місять певну кількість днів у відповідному місяці. До того ж, середньозважена ціна вказана у долучених до матеріалів справи довідках має меншу ціну, аніж узгоджені сторонами основного правочину. Представник відповідача не зміг належними, достатніми та достовірними доказами обґрунтувати яким чином розраховувалась зміна ціни за 1 кВт.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24 зазначила, що з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. 
Втім, суди у порядку статті 86 ГПК України мають їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2023 ркоу у справі №926/3244/22).
Експертні висновки ТПП України можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку, втім такі докази мають оцінюватися судом в межах конкретної справи.
Суд враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 912/1580/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 913/368/19, від 11 травня 2023 року у справі № 910/17520/21).
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі № 920/19/24 вказано, що сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
Крім цього, Верховний Суд зазначив, що при зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Довідки Чернівецької торгово-промислової палати носять лише довідково-інформаційний характер та фактично дублюють відомості з сайту ДП «Оператор ринку», в яких не міститься будь-якої інформації саме про факт коливання цін на електричну енергію у порівняні з моментом укладення договору та моментом звернення постачальника з пропозицією внести зміни до договору в частині зміни (збільшення) ціни на одиницю товару. 
Одночасно додаткові угоди (від 04 серпня 2021 року, 20 серпня 2021 року, 27 серпня 2021 року та 31 серпня 2021 року) укладені на підставі довідок від 02 серпня 2021 року без обґрунтування необхідності кожного разу збільшувати ціну. Лише за серпень 2021 року було збільшено ціну з 2,2249 грн за 1 кВт до 3,17663 грн за 1 кВт. Тобто, після збільшеної ціни у квітні 2021 року, відповідач чотири рази ініціював збільшення ціни обґрунтовуючи це довідками Чернівецької торгово-промислової палати від 02 серпня 2021 року внаслідок чого, станом на 31 серпня 2021 року, сторони збільшили ціну за один місяць на 42,6% від обумовлених додатковою угодою від 09 квітня 2021 року і на 67,2% від визначеної основним договором ціни.
Підписуючи спірні додаткові угоди №2-10 до договору №6534юр від 18 січня 2021 року сторони змінили основну ціну договору у розмірі 1,89999 грн з ПДВ до 4,22692 грн з ПДВ, що потягло за собою зменшення кількості електричної енергії, яка підлягала поставці згідно з тендерною пропозицією та основного правочину. Так, позивач-1 повинен був отримати 477120 кВт електричні енергії загальною вартістю 906527,00 грн, однак сплатив всю загальну вартість передбачену укладеним договором за спожиті 354012,3 кВт. Отже, позивач-1 сплатив безпідставно відповідачу 233907,45 грн.
Відповідно до частина 1 статті 188 Господарського кодексу України (у чинній редакції на момент виникнення правовідносин) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. При цьому сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це іншій стороні договору. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у 20-денний строк після одержання пропозиції повідомляє іншу сторону про результати такого розгляду.
Будь-який покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки. При цьому, така відмова покупця не надає постачальнику права в односторонньому порядку розірвати договір.
Споживач мав беззаперечне право на отримання електроенергії по ціні, визначеній в укладеному сторонами договорі, однак, без надання письмових заперечень чи проведення переговорів щодо пропозиції відповідача про збільшення ціни підписав оскаржувані додаткові угоди, внаслідок чого ціна електроенергії збільшилася на 122,2%, а обсяг поставки електроенергії за договором істотно зменшився. Споживач вказував, що не володів інформацію про обмеження передбачені статтею 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, а відповідач попереджав, що у разі не підписання додаткових угод постачання електричної енергії буде здійснюватися постачальником «останньої надії», що набагато вище за ціною, аніж обумовлені основним договором чи додатковими угодами. 
Відтак, враховуючи викладене, суд вважає, що така поведінка сторін призвела до повного нівелювання результатів відкритих торгів.
Метою регулювання, передбаченого статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.
Стаття 652 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону "Про публічні закупівлі" свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10 %.
До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни необхідно враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10% значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (такий висновок міститься у пунктах 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 206, 207 постанови від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24 вказала, що зміни та доповнення до пункту 2 частини 5 статті 41 вказаного Закону стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Отже, у постановах від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24, від 24 січня 2024 року у справі №922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
При цьому, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22 щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" має універсальний характер та підлягає застосуванню до всіх правовідносин, які виникають при збільшенні ціни за одиницю товару за договором, укладеним відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі".
Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2026 року у справі №922/2121/25 структуровано та викладено, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов:
(1) відбувається за згодою сторін, зокрема шляхом підписання додаткових угод до основного договору про закупівлю;
(2) збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;
(3) коливання ціни такого товару на ринку має бути обґрунтоване і документально підтверджене постачальником;
(4) ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%;
(5) така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;
(6) загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.
Метою Закону України "Про публічні закупівлі" є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку (означене викладено у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі №924/413/24, від 15 жовтня 2024 року у справі №918/18/24, від 08 жовтня 2024 року у справі №918/728/23).
Передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоб не проводити новий тендер закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону України "Про публічні закупівлі"нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанови Верховного Суду 12 листопада 2024 року у справі №910/19784/23, від 10 вересня 2024 року у справі №918/703/23, від 02 липня 2024 року у справі №910/13579/23, від 14 травня 2024 року у справі №917/1010/22).
Означене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду викладених у пунктах 151-152 постанови від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24, де вказано, що інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" збільшення ціни понад 10 % ціни договору закупівлі при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої. Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі". 
Згідно із узгодженою судовою практикою, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі. До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників (такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24, Верховного Суду від 19 лютого 2026 року у справі №915/1744/23, від 02 лютого 2026 року у справі №922/2121/25, від 13 січня 2026 року у справі №910/9215/24).
Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 912/1580/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 913/368/19, від 11 травня 2023 року у справі № 910/17520/21).
Отже внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди.
При цьому існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинні бути доведені належними та допустимими доказами, та такі коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін (пункт 42.4 постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 913/368/19). 
В іншому випадку не досягається мета Закону, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Чинне законодавство про публічні закупівлі не визначає, які органи, установи чи організації мають право надавати інформацію щодо коливання цін на ринку і які документи можуть підтверджувати таке коливання. Такі органи і такі документи можуть визначатися замовником при формуванні тендерної документації, а сторонами - при укладенні договору (відповідно до тендерної документації).
Разом із тим у документах, які видає компетентна організація, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників такого коливання, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №912/1580/18).
Одночасно постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції) (така правова позиція викладена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18 червня 2021 року у справі №927/491/19, а також у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 915/346/18, від 12 лютого 2020 у справі № 913/166/19, від 21 березня 2019 року у справі № 912/898/18, від 25 червня 2019 року у справі № 913/308/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 915/1868/18).).
Чинне законодавство про публічні закупівлі не визначає, які саме органи, установи чи організації мають право надавати інформацію щодо коливання цін на ринку і які документи можуть підтверджувати таке коливання. Такі органи і документи можуть визначатися замовником при формуванні тендерної документації, а сторонами - при укладенні договору (відповідно до тендерної документації).
При цьому у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 927/491/19, за наслідками розглянутої справи зазначено, що надані цінові довідки Хмельницької торгово-промислової палати та роздруківки з сайту Державного підприємства “Оператор ринку” за своїм змістом є лише документами довідково-інформаційного характеру і фактично дублюють дані із сайту Державного підприємства “Оператор ринку” та не містять точної інформації про коливання цін на електричну енергію станом як на момент звернення відповідача з пропозиціями про внесення змін до договору, так і на момент підписання спірних додаткових угод.
Оцінюючи докази надані відповідачем в підтвердження обставин коливання ціни електричної енергії на ринку, суд вважає їх неналежними та недопустимими у розумінні ст. 76,77 ГПК України, оскільки вказані цінові довідки та роздруківки не містять відомостей та аналізу щодо динаміки ціни на електроенергію в періоди між укладенням договору та кожної окремої додаткової угоди.
З огляду на що, суд дійшов висновку, що відповідач не довів факт коливання ціни на електричну енергію на ринку в бік збільшення, що може бути підставою для зміни істотних умов договору, а також необхідність збільшення ціни, а відтак постачальником не дотримано порядку, встановленого Законом України “Про публічні закупівлі”.
Зважаючи на викладене, вбачається не відповідність укладених додаткових угод №2-4 до Договору №18 від 02 березня 2021 року положенням пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, згідно з яким істотні умови договору про закупівлю можуть змінюватися після його підписання у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Коливання цін на ринку електроенергії не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару.
Натомість, сторони послідовно збільшували вартість електроенергії, за відсутності доказів, що її вартісні показники упродовж дії договору зростали в такій прогресії, що виконання його умов стало вочевидь невигідним (збитковим) для позивача-1.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 922/2321/22 виснувала про те, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається (пункт 88 постанови від 24 січня 2024 року).
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (пункт 89 постанови від 24 січня 2024 року).
Судом встановлено, що відповідач зменшив тендерну пропозицію з 1097376,00 грн (29 грудня 2020 року) до 906257,00 грн (05 січня 2021 року). За наслідком такого зменшення, відповідач запропонував найнижчу ціну за затребувані позивачем-1 477120 кВт. Різниця між відповідачем та іншим учасником становила 1 грн. 
Означене свідчить, що позивач-1 розраховував отримувати електричну енергію протягом дії укладеного договору за ціною визначеної за наслідками проведеної закупівлі (1,89999 грн за 1 кВт), а відповідач погодився зменшити ціну за 1 кВт задля укладення договору з позивачем-1. 
Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених Законом України “Про публічні закупівлі” (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №915/1868/18).
Законодавство про публічні закупівлі встановлює спеціальний порядок зміни істотних умов договору, укладеного на відкритих торгах. Споживач, як сторона договору, розпоряджався не власними коштами, а коштами місцевого бюджету, тобто коштами відповідної громади.
Відтак, таке розпорядження було неефективним, здійсненим на шкоду інтересам держави та громади, з порушенням норм Закону України “Про публічні закупівлі” та засад цивільного законодавства (добросовісного користування правами), з огляду на що, суд дійшов висновку про визнання недійсними додаткових угод від 31 березня 2021 року № 2/6626-юр, від 09 квітня 2021 року № 3/6634-юр, від 04 серпня 2021 року № 4/6717-юр, від 20 серпня 2021 року № 5/6736-юр, від 27 серпня 2021 року № 6/6740-юр, від 31 серпня 2021 року № 7/6741-юр, від 27 жовтня 2021 року № 8/6778-юр, від 05 листопада 2021 року № 9/6788-юр, від 10 листопада 2021 року № 10/6792-юр до договору від 18 січня 2021 року № 6534-юр про постачання електричної енергії споживачу.
Додатково, судом встановлено, що укладені спірна додаткова угода від 31 березня 2021 року № 2/6626-юр передбачала зворотною дію в часі, тобто укладались на момент вже поставленої електричної енергії.
Об`єднана палата в складі Касаційного господарського суду у постанові від 12 жовтня 2018 року у справі № 910/21671/17 дійшла однозначного висновку про неможливість та протиправність застосування частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України щодо зворотної дії додаткових угод.
Згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Водночас вказаною нормою закону не надається право сторонам застосовувати зворотну дію в часі пунктів додаткової угоди або договору, які змінюють врегульовані договірні відносини (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2018 року у справі № 910/14082/17).
Отже, сторони неправомірно змінили ціну електричної енергії, яка на момент укладення додаткової угоди №2/6626-юр від 31 березня 2021 року вже була поставлена та спожита замовником, а тому застосування частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України не опускається.
Те ж саме стосується і додаткових угод від 04 серпня 2021 року № 4/6717-юр, від 20 серпня 2021 року № 5/6736-юр, від 27 серпня 2021 року № 6/6740-юр, від 31 серпня 2021 року № 7/6741-юр, оскільки загальну кількість спожитих кВт були розраховані за ціною визначеною угодою від 31 серпня 2021 року № 7/6741-юр. Теж саме і з додатковими угодами від 05 листопада 2021 року № 9/6788-юр, від 10 листопада 2021 року № 10/6792-юр.
Окрім того, судом встановлено, що відповідачем при ініціюванні укладення додаткових угод відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства щодо завчасного повідомлення (за 20 днів) споживача про зміни істотних умов договору, як то передбачено п. 4 ч. 3 ст. 57 Закону України «Про ринок електричної енергії».
Так, згідно з пунктом 4 частини 3 статті 57 Закону України «Про ринок електричної енергії!, електропостачальник має у чіткий та прозорий спосіб інформувати своїх споживачів: про зміну будь-яких умов договору постачання електричної енергії споживачу не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір. Електропостачальники зобов`язані повідомляти споживачів в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про їхнє право припинити дію договору, якщо вони не приймають нові умови.
Статтею 58 цього ж Закону передбачено права та обов`язки споживача. Споживач має право: отримувати від відповідного електропостачальника повідомлення про його наміри внести зміни до будь-яких умов договору постачання електричної енергії споживачу не пізніше ніж за 20 днів до внесення та у разі незгоди із запропонованими змінами розірвати договір з електропостачальником у визначеному договором порядку.
Постановою НКРЕКП № 1219 від 26 червня 2020 року внесені зміни до Правил роздрібного ринку електричної енергії, зокрема, п. 3.2.4 ПРРЕЕ доповнено абзацом наступного змісту: "У разі надання у встановленому порядку електропостачальником споживачу повідомлення про зміни умов договору про постачання електричної енергії (у тому числі зміну ціни), що викликані змінами регульованих складових ціни (тарифу на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії, ціни (тарифу) на послуги постачальника універсальних послуг та/або «останньої надії») та/або змінами в нормативно-правових актах щодо формування цієї ціни або умов постачання електричної енергії, договір вважається із зазначеної в повідомленні дати зміни його умов (але не раніше ніж через 20 днів від дня надання споживачу повідомлення): 1) розірваним без штрафних санкцій) за ініціативою споживача - у разі надання електропостачальнику письмової заяви споживача про незгоду/неприйняття змін; 2) зміненим на запропонованих електропостачальником умовах - якщо споживач Не надав електропостачальнику письмову заяву про незгоду/неприйняття змін».
Так, з метою укладення додаткової угоди № 2/6626-юр від 31 березня 2021 року відповідач повідомляв позивача-1 листом від 25 березня 2021 року до якої було долучено довідки Чернівецької торгово-промислової палати. 
Лист від 01 квітня 2021 року №5362 щодо укладення додаткової угоди № 3/6634-юр від 09 квітня 2021 року.
Лист від 05 серпня 2021 року №9023 щодо укладення додаткової угоди № 5/6736-юр від 20 серпня 2021 року.
З наведеного вбачається, що вищезазначені повідомлення про збільшення ціни відповідачем направлені в порушення вказаного 20 денного терміну до їх застосування.
Також суд звертає увагу, що матеріали справи не містять обґрунтування (повідомлень) необхідності збільшити вартість електричної енергії при укладені додаткових угоди №4/6717-юр від 04 серпня 2021 року, №6/6740-юр від 27 серпня 2021 року, №7/6741-юр від 31 серпня 2021 року, №9/6788-юр від 05 листопада 2021 року, №10/6792-юр від 10 листопада 2021 року. 
З огляду на викладене, ураховуючи встановлені факти порушення норм пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" відповідачем, яким було ініційовано внесення протиправних зміни до істотних умов договору, суд дійшов висновку, що органом прокуратури правомірно заявлено позов.
Посилання відповідача на зміст роз`яснення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю від 07 квітня 2015 року №3302-05/11398-07 судом відхиляється, оскільки право тлумачити норму права є виключно правом суду; роз`яснення державних органів (листи, рекомендації) не є нормою права і не мають юридичного значення.
Згідно з принципом верховенства права, Закон України «Про публічні закупівлі» має вищу юридичну силу, аніж роз`яснення міністерства, тому сторони правочину повинні дотримуватись положень спеціального закону.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача безпідставно отриманих бюджетних коштів, суд зазначає наступне.
Уточнюючи висновок, викладений у пункті 5.29 постанови від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, Велика Палата Верховного Суду у пункті 154 постанови від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).
У свою чергу, в постанові від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновок, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.
Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За приписами частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 висловлено, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права його учасників. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15, роз`яснюючи застосування статей 215, 216 Цивільного кодексу України, зазначив, що двостороння реституція є необхідним правовим наслідком визнання правочину недійсним і не може бути проігнорована сторонами. Повернення всього отриманого за таким правочином є юридичним обов`язком, що виникає безпосередньо з норм закону та факту недійсності правочину.
Водночас у цій справі судом встановлено обставину, що відповідач не здійснив поставку електричної енергії на відповідну суму, а отже, відсутні передумови для застосування двосторонньої реституції відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Як встановлено судом, позивач-1 сплатив відповідачу 906527,00 грн за фактично поставлену електричну енергію в кількості 354012,3 кВт.
Оскільки, додаткові угоди №2-10 до договору №6534-юр від 18 січня 2021 року визнані недійсними у судовому порядку, відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню ціна, яка визначена сторонами у Договорі №6534-юр про постачання електричної енергії споживачу від 18 січня 2021 року у розмірі 1,89999 грн з ПДВ.
Відповідно, різниця між сумою фактично сплачених коштів та сумою, що підлягає сплаті з урахуванням ціни, погодженої у №6534-юр від 18 січня 2021 року, є сумою коштів, яка була безпідставно одержана відповідачем останній зобов`язаний повернути на користь позивача-1 грошові кошти у загальному розмірі 233907,45 грн, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.
Щодо представництва прокурором інтересів держави в особі позивачів, суд зазначає наступне.
Згідно із статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Частини 3 і 5 стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону України “Про публічні закупівлі” (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 924/524/24).
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19, постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 923/449/18, від 25 лютого 2021 року у справі № 912/9/20, від 25 червня 2024 року у справі № 918/760/23, від 01 жовтня 2024 року у справі № 918/778/23, від 20 лютого 2025 року у справі № 910/16372/21).
Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (праовва позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі № 920/19/24 викладено висновки про те, що у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності правочину головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором як позивач, на користь якого прокурор просить стягнути кошти (застосувати реституцію), є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся із цим позовом до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі №905/1907/21 відзначила, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - територіальної громади. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади. Отже засновником комунального закладу та власником її майна є територіальна громада в особі Ради, яка фінансує і контролює діяльність цього комунального закладу, а також зобов`язана контролювати виконання місцевого бюджету, зокрема законність та ефективність використання комунальним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету, а тому є належним позивачем у справі.
У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №916/2407/22 погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції про те, що прокурор правильно визначив позивача - Управляння освіти, оскільки Управління освіти є стороною оспорюваних правочинів, а також юридичною особою, яка може від свого імені набувати майнові права та нести обов`язки та є розпорядником бюджетних коштів, здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно з законодавством України. Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19.
З матеріалів справи вбачається, що органом прокуратури було повідомлено позивачів про встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави листами від 10 липня 2025 року та 28 серпня 2025 року та виконано приписи статті 23 Закону України “Про прокуратуру” шляхом повідомлення, зокрема ради про встановлені порушення та надання строку для вжиття заходів до поновлення порушених інтересів держави. 
З огляду на викладене, у органу прокурори є обґрунтовані підстави для пред`явлення позовної заяви в інтересах держави в особі в особі Виконавчого комітету Чернівецької міської ради та Чернівецької міської ради, у зв`язку із здійсненням захисту інтересів держави неналежним чином.
Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.
Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як слідує з положень статей 77, 78 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Згідно з частиною 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд зазначає, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.
Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У справі Руїз Торіха проти Іспанії Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Стандарт доказування вірогідність доказів, на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Отже, на підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, беручи до уваги імперативно встановлену чинним законодавством заборону на зміну ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару, а також визначену пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" неможливість збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову.
Решта доводів учасників справи, їх пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.
Відповідно до норм статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ.
Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається у повному обсязі на відповідача, з вини якого виник спір.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 73, 74, 86, 123, 129, 130, 191, 231, 232, 233, 236-241, 326, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
2. Визнати недійсними, укладені між Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія», додаткові угоди до договору від 18 січня 2021 року № 6534-юр про постачання електричної енергії споживачу: від 31 березня 2021 року № 2/6626-юр, від 09 квітня 2021 року № 3/6634-юр, від 04 серпня 2021 року № 4/6717-юр, від 20 серпня 2021 року № 5/6736-юр, від 27 серпня 2021 року № 6/6740-юр, від 31 серпня 2021 року № 7/6741-юр, від 27 жовтня 2021 року № 8/6778-юр, від 05 листопада 2021 року № 9/6788-юр, від 10 листопада 2021 року № 10/6792-юр.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" (58001, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Пауля Целана, буд. 6, код 42102122) на користь Виконавчого комітету Чернівецької міської ради (58002, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, Центральна площа, буд. 1, код 04062216) грошові кошти в сумі 233907,45 грн за наступними реквізитами: код ЄДРПОУ 04062216, банк отримувача: Казначейство України, IBAN: UA 708201720344220102000042806.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" (58001, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Пауля Целана, буд. 6, код 42102122) на користь Чернівецької обласної прокуратури (58000, Україна, м. Чернівці, вул. Мирона Кордуби, буд. 21, код 02910120) 24608,49 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви за наступними реквізитами: код – 02910120, IBAN: – UA378201720343110001000004946, банк – ДКСУ м. Київ.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" (58001, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Пауля Целана, буд. 6, код 42102122) в дохід Державного бюджету України суму недоплаченого судового збору у розмірі 2160,00 грн за наступними реквізитами: отримувач коштів - Чернів.ГУК/Чернівецька ТГ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) – 37836095, банк отримувача-Казначейство України(ел. адм. подат.), код банку отримувача (МФО) – 899998, рахунок отримувача- UA528999980313171206083024405, код класифікації доходів бюджету-22030101.

У судовому засіданні 17 червня 2026 року було проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 233 ГПК України, у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відрядженні, повне рішення складено та підписано 29 червня 2026 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.
Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя Олександр ТИНОК