ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10318/19 Суддя (судді) першої інстанції: Мандзій О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Грибан І.О.
судді:  Беспалов О.О.
Ключкович В.Ю.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі ПАТ «Банк Михайлівський») про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 217243,90 грн та пені у розмірі 6647,85 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в порушення приписів Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відповідач у 2018 звітному році не дотримав нормативу працевлаштування інвалідів в кількості 2 особи, у зв`язку з чим за 1 робоче місце, незайняте особою з інвалідністю зобов`язаний сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 217243,90 грн. та пені в розмірі 6647,85 грн. Оскільки ПАТ «Банк Михайлівський» вказані санкції в добровільному порядку до Державного бюджету України не перераховано, вони підлягають стягненню в судовому порядку, що і стало причиною звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у 2018 році банк перебував в стадії ліквідації, отже відповідно до п. 2.ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» банк не здійснював господарську діяльність та не міг здійснювати витрат, не визначених ч.2 ст.52 цього Закону.
Позивачем відзив на апеляційну скаргу не подавався, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що ПАТ «Банк Михайлівський» 20.03.2013 зареєстроване як суб`єкт господарювання, який з 13.07.2016 перебуває в стані припинення. Національним банком України прийнято постанову від 17.07.216 № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку».
Згідно із звітом про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік за формою 10-ПІ від 30.05.2019, наданого ПАТ «Банк Михайлівський» до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників товариства становила 41 особу, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 1 особа, кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» 2 особи, середньорічна зарплата штатного працівника 217243,90 грн, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів 0 грн.
Оскільки відповідачем не виконано нормативу щодо працевлаштування інвалідів у 2018 році у кількості, визначеній чинним законодавством, Київським міським відділенням Фонду соціального захисту інвалідів було нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції за 1 нестворене робоче місце в сумі 217243,90 грн У зв`язку з тим, що відповідач порушив терміни сплати адміністративно-господарських санкцій на 51 день, відповідачу нараховано пеню в сумі 6647,85 грн. Всього на загальну суму 223891,75 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Адміністративно-господарські санкції в розмірі 151203,84 грн. та пеня в розмірі 907,20 грн. відповідачем в добровільному порядку не сплачено, що стало причиною звернення позивача до суду для стягнення вказаних сум в примусовому порядку.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємство покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування.
Оскільки відповідачем до Київського міського центру зайнятості протягом 2018 року звітність форми № 3-ПН (Інформація про попит на робочу силу (вакансії)) відповідачем не подавалася, суд вважав доведеним порушення з боку відповідача Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та наявними підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій.
Суд відхилив доводи відповідача про відсутність його вини через процедуру ліквідації установи банку, оскільки норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не містять особливостей щодо працевлаштування осіб з інвалідністю та створення робочих місць для цього.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-ХII (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 875-ХІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
При цьому, ч. 2 ст. 19 вказаного Закону визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Частиною 1 ст. 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів). Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого ч. 1 ст. 19 цього Закону.
В ході розгляду справи судами встановлено, що відповідачем не виконано норматив по працевлаштуванню інвалідів за 2018 рік.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що Національним банком України прийнято постанову від 17.07.216 № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку». У 2018 році відповідач перебував в процедурі ліквідації.
Колегія суддів звертає увагу, що правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), в тому числі повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI (далі - Закон №4452-VI), який є в даному випадку спеціальним щодо фінансових зобов`язань фінансової установи, яка перебуває в стадії ліквідації.
Відповідно до частини 1 статті 44 Закону №4452-VI Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".
Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку. (частина 4 статті 44 Закону №4452-VI).
Наслідки початку процедури ліквідації банку передбачено статтею 46 Закону №4452-VI.
Так, пунктом 3 частини 2 статті 46 зазначеного Закону передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав.
Відповідно до частини 3 статті 46 Закону №4452-VI під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання щодо виконання нормативу з працевлаштування інвалідів та сплати відповідних санкцій виникли у відповідача після започаткування процедури ліквідації банку, такі зобов`язання безпосередньо не пов`язані зі здійсненням ліквідаційної процедури, а тому такі санкції не можуть бути стягнуті в примусовому порядку.
Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом у постанові від 02.12.2020 у справі №818/900/17.
Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціального закону. зокрема - Закону №4452-VI, який виключає відповідальність відповідача за невиконання нормативу з працевлаштування інвалідів та сплати відповідних санкцій, що мали місце після початку процедури ліквідації.
Відтак, беручи до уваги встановлені за результатами дослідження наявних у справі доказів обставини, а також доводи апелянта, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 150, 151, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення заборгованості відмовити в повному обсязі.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

(повний текст постанови складено 18.05.2026р.)